208 



glest strödda lokalerna för monihim, som har sin största frekvens 

 i Medelpad och norra Småland, och för Hjeltii, vars frekvens- 

 maximum ligger i Dalarne, tämligen nära artens nordgräns, ligger 

 det nära till hands att tolka en del som reliktlokaler från en tid 

 med avsevärt kallare klimat än nutidens. 



Frågan om arternas uppkomst plägar behandlas i sam- 

 manhang med utbredningen. Darwins teori kan ju knappast 

 komma på tal beträffande arter, som äro apogama. På våra Silua- 

 ticiformia skulle teorien för övrigt ej kunna tillämpas på grund 

 av de skildrade utbredningsförhållandena, bristen på mellanfomer 

 hos dessa hundratal av närstående former samt orimligheten i att 

 de oändligt små olikheterna i blomfärg, de ytterligt talrika varia- 

 tionerna i beklädnad, i holkens och holkfjällens form o. s. v. 

 skulle ha sådan betydelse i kampen för tillvaron, att de kunde i 

 så talrika och nästan omärkliga gradationer fixeras genom natur- 

 ligt urval. 



Samuelsson (tOlO a) har diskuterat utbredningsförhållandena hos 

 några arter och visat, att Wettstkins geografisk-morfologiska me- 

 tod ej kan användas på dem. Detsamma gäller nog om Silvatici- 

 formia i allmänhet. Högst få närbesläktade former med varandra 

 tangerande utbredningsareor kunna uppletas, och om mellanfor- 

 mer stundom tyckas förekomma, så tillhöra de icke särskilt grän- 

 serna utan hela området. Några former, som närmast kunde 

 komma i fråga, såsom paren Stenstroemii—siihincrnssans, och chris- 

 tianense — caesitiiim, äro troligtvis ej morfologiskt skilda. Bland 

 Viilgatiformia kunde möjligen H. kiiiisamoense Wain. — plicatiforme 

 Dahlst. och laeticolor Almciu. — longimaniim Xorrl. vara förtjänta 

 av en undersökning i detta avseende. 



De Vries mutationsteori motsvarar då bättre de faktiska förhål- 

 landena, vilket på senare tid framhållits i botanistkretsar (t. ex. 

 Samuelsson, anf. st.). I de flesta fall skulle de nya formerna mot- 

 svara knoppmutationer. Men om samma mutation uppstode unge- 

 fär liktidigt på olika ställen och den muterande arten vore vitt 

 spridd, så borde de nya formerna ej alltid erhålla väl begränsade 

 områden. Det kan ej gärna invändas, att mutationsperioden för 

 längesedan upphört och att småarterna därefter intagit de för sig 

 passande områdena. Ty förnämsta stödet för teoriens tillämpning 

 på hieracierna är väl förekomsten av dessa ofantligt talrika när- 

 stående former med ytterst liten utbredning (se fig. 12) och, såsom 



