233 



han alltid åstadkomma en lucka i den slutliga statistiken mellan 

 de två konstanterna i översta klassen och det brokiga sällskap, som 

 samlar sig i de lägre klasserna, och denna lucka kommer 

 dess säkrare och mer utpräglat fram, ju mer he- 

 terogent det undersökta materialet är. 



För att bevisa mitt andra påstående måste jag tyvärr använda 

 ett i någon mån matematiskt resonnemang. Nordhagen stöder sitt 

 påstående, att den högsta klassen alltid med en nog stor rutstor- 

 Ick kan göras relativt hur starkt representerad som helst, samt att 

 den nästhögsta klassen gärna blir svagast representerad av alla 

 därpå, att klasserna ha olika bredd, uttryckt i "minimiarealer" 

 eller i medelyta pr individ (= inverterad individtäthet). Denna 

 sats torde böra förklaras för att bli begriplig för den, som ej läst 

 Nordhagens skrift. Nordhagen gör det fruktbara greppet att be- 

 trakta och resonnera om de enskilda arternas minimiarealer i stäl- 

 let för om associationens. Med minimiarealen för en art förstås, 

 i analogi med ordets betydelse i konstansläran för associationer, 

 den ytstorlek, som måste ges provytorna, för att man vid en sta- 

 tistisk analys just skall få arten som "konstant", d. v. s. med 90% 

 frekvens eller däröver. Stå individen av en art tätt, är den artens 

 minimiareal liten, stå de glesare, är den större. Gör man en analys 

 med en viss rutstorlek i ett homogent vegetationstäcke, samman- 

 satt av arter med olika individtäthet, alltså olika minimiarealer, 

 så böra i "konstantklassen" komma de arter, vilkas minimiareal 

 är lika med eller mindre än de använda provytornas areal. Om 

 analysen göres t. ex. med 1 ni" stora småytor, blir i en tiogradig 

 frekvensskala högsta klassens bredd, uttryckt i minimiarealer, 

 O — 1 m^, men den näst högstas endast 1 — 1,43 m^, och sedan stiger 

 bredden återigen åt de låga frekvenserna till. De anförda siffrorna 

 gälla under förutsättning av normal dispersion (Svedberg 1922 a) 

 för alla arter. 



Det är nu enligt Nordhagen denna F-%- och K-%-klassernas olika 

 bredd, som förklarar språnget mellan högsta och näst högsta klassen 

 och minimet i den sistnämnda. Nordhagen antar då stillatigande, 

 att det är lika sannolikt, att en godtyckligt uttagen arts minimi- 

 areal ligger mellan t. ex. O och 0,1 ni' som mellan t. ex. 10,0 och 

 10,1 m". D. v. s. han antar, att artbeståndet fördelar sig likformigt 

 längs en skala av minimiarealer eller av medelytor pr individ 

 (= inverterade individtätheter; hos Kylin är det denna storhet som 

 kallas minimiareal). Låt oss anta, att så är fallet, och se, vart 



