236 



De empiriska kurvorna förliålla sig som bekant icke på detta 

 sätt. Med stigande storlek hos småytorna vinner alltjämt den 

 andra toppen (över högsta klassen) på den första, och språnget 

 nedom högsta klassen blir alltmer utpräglat. 



NoRDHAGEXS förklaring till språngels uppkomst och allt starkare 

 framträdande vid stigande provytestorlek är alltså ej tillämplig, 

 om man gör just det antagande om artmaterialets likformiga för- 

 delning längs en skala av minimiarealer eller medelarealer pr 

 individ, som han stillatigande gör. Kuriöst nog, ty Nordhagens 

 argumentering måste nog förefalla de flesta absolut logiskt riktig 

 och bindande. 



100 



In dividt äthet 



50 



frel<\/ens % 



Fig. 2. Till vänster: Sambandet — vid normal dispersion — mellan individfrekvens 

 (individtal pr ytenhet) och sannolikhet att gripa minst ett individ med en 3'ta av 

 viss storlek. De sex kurvorna gälla för sex olika ytstorlekai-, som förhålla sig som 

 1 : 2 : 4 : 8 : 20 : 40. — Till höger: F%-kurvor, konstruerade ur föregående, under anta- 

 gande av likformig fördelning av artmaterialet från O till n (individ pr ytenhet) 

 längs en individfrekvensskala. Arterna placerade på sina sannolikaste plat- 

 ser, alltså ingen häns3'n tagen till spridningen över F-%-klasserna. 



Låt oss nu göra ett annat enkelt antagande om artmaterialets 

 fördelning efter en frekvensskala och se, vart det leder. Vi anta 

 då en likformig fördelning efter en skala av individantal 

 pr ytenhet (individtätheter, individfrekvenser). M. a. o., vi anse 

 det lika sannolikt, att en godtyckligt uttagen art uppvisar en genom- 

 snittlig individfrekvens mellan t. ex. 1 och 2 som mellan 11 och 

 12 eller O och 1 pr ytenhet. Jag antar fortfarande, att alla arter 

 ha normal dispersion, så att Svedbergs formler gälla. I fig. 2 t. v. visas 

 sambandet mellan individfrekvenser och sannolikheter för sex olika 



