312 



åt väster. ^ Som ett l)iett, rätt väl begränsat bälte gående från 

 SV till NO ter sig detta utbredningsområde. Artens nordgräns, 

 som går fram genom södra Värmland, mellersta och nordöstra 

 Västmanland samt södra Gästrikland, är med sin karakteristiska 

 iippsvängning mot kusten som bekant icke för första gången 

 presenterad i vår växtgeografi. 



Vi igenkänna i den först ekens nordgräns. 



I en uppsats av C. Malmström om "Trapa natans i Sverige" upp- 

 visas en liknande nordgräns för denna växts forna utbredning 

 under den postglaciala värmetiden. 



En närmare jäiuförelse med en höjdkarta och fig. 2 visar vidare, 

 att P. acetahiihim har sina förekomster koncentrerade till de över 

 havet lägst liggande delarna av landet. Överensstämmel- 

 sen mellan lerornas och P. acetabiihinis u t b r e d ning 

 blir sålunda stor. P. acetabiiliim torde riktigast hänföras 

 till den eutrofenta utbredningstypen. (Jfr. G. Samuelsson, 1920, 

 sid. 36 och F. Hård av Segerstad, 1922, sid. 277). Av intresse är den 

 påfallande likhet i utbredningen, som förefinnes mellan P. aceta- 

 hiihim och en del av våra kanske mest typiska eutrofenta vatten- 

 växter, såsom Elodea canadensis (S. Bmr.ER, 1910, tavl. 2), Potamo- 

 geton crispiis och P. liicens (utbredningskartor, demonstrerade av 

 G. Samuelsson på föreläsningar höstterminen 1920) samt Stratiotes 

 aJoides (H. WrrTE, 1905, fig. 3). 



P. acetabiihim's förhållande till lerorna blir fullt förklarligt vid 

 en första granskning av artens speciella val av ståndorter. Med 

 ytterst få undantag, till vilka jag återkommer i nästa kapitel, ut- 

 göras dessa av stoftimpregnerade träd, vilket framgår redan av 

 den stora procent, som landsvägarna, kyrkogårdarna och andra 

 liknande platser intaga i lokalmaterialet. (Jfr. kap. III). 



Mlka faktorer betinga främst P. acetabnhim\ utbredning i vårt 

 landV För att komma till något resultat härutinnan, måste först 

 de skenbara, de på grund av bristande efterforskningar uppkomna, 

 större luckorna på utbredningskartan l)ortelimineras. Dessa äro 

 främst större delen av Halland, vidare sydöstra \'ästergötland, 

 södra Östergötlands samt delar av Smålands kustland. 



Det eutrofenta draget i P. acetahuliim's utbredning förklarar utan 

 vidare den ansenliga lucka, som det sydsvenska höglandet med 



* De avgjort .största förekomsterna tillhöra områdets mellersta och västra 

 delar. Detta framgår knappast av prickkartan, då beteckningen är densamma 

 för små och stora förekomster. 



