320 



Som synes torde alla dessa ståndorlcr vara att betrakta som mer 

 eller mindre kväverika. Att de äro de ifrågavarande lavarnas ur- 

 sprungliga ståndorter i Skandii>avien torde vara ganska uppen- 

 bart.' Deras uppträdande på kulturträden är sålunda sannolikt 

 av sekundär art. Vi ba tydligen här en alldeles analog företeelse 

 till den grup]) av fanerogamer, som förutom sina naturliga före- 

 komster på bavsstränderna regelbundet uppträda på åkrar, träd- 

 gårdsland ocb liknande lokaler {Circiiim arnense, Matricaria ino- 

 dora, Sonchiis arvensis m. fl.). 



Det är tydligen ett alldeles motsatt förhållande med P. acctalm- 

 liirns förekomstsätt. För att klarare belysa detta skall jag här 

 något vidröra de mycket sällsynta förekomster i naturliga träd- 

 samhällen, som föreligga från Skandinavien av denna art. Endast 

 tvenne sådana ha framgått ur denna specialundersökning. Från 

 det stora lokalmaterialet från det övriga Skandinavien föreligga 

 dessutom ytterligare fyra. ' En granskning av dessa förekomster 

 ger vid handen, att alla äro mycket unga, representerade av en- 

 dast ett eller ett fåtal små och sterila individ. Detta förhållande 

 tyder alltså på, att P. acetabuliim kommit till dessa ståndorter 

 mycket sent. Den sålunda fullständiga frånvaron av äldre före- 

 Ivomster inom något naturligt växtsamhälle är ju ett synnerligen 

 tungt vägande bevis för att laven aldrig har haft en större ut- 

 bredning i Skandinavien. Att vi i dessa förekomster böra se flyk- 

 tingar från kulturträdens förekomster är ju uppenbart. 



Det återstår så att finna orsakerna till P. acetabuliim' s speciella 

 uppträdande på kulturträden. Det är ju att vänta, att även för 

 denna lav stoftimpregnationen måste vara en åtminstone mycket 

 betydelsefull faktor. 



I den lichenologiska litteraturen finnas några fall, där P. aceta- 

 buliim är omnämnd i samband med dess nitrofili. R. Sernander 

 har i 'Nitrofila lavar" (1912, sid. 875) mot slutet gjort en indel- 

 ning av sina nitrofila lavarter i tvenne grupper: äkta nitrofyter 

 och de på gränsen till dessa stående heminitrofyterna. Till den 

 sistnämnda gruppen hänföres P. acetabuliim. 



År 1919 utkom en avhandling av W. Nienburg med ett kapitel 

 om nitrofila barklavar, vari han påvisar en för lavarna icke förut 

 observerad kvävekälla, som uppstår genom grenhål. Efter studier, 



1 Från Danmark finnes måhända en motsvarighet till dessa förekomster i en 

 litteraturuppgift av O. Gaixöe (1908, sid. 333): "P. acetalnilnm (Neck.) Dub. er 

 sj^lden i Bogeskoven; jeg har truffet den en enkelt Gäng paa Morbog." 



