372 



växlad och därför förbisedd art. .lajv har bestämt den till C. lacten (Mass.) 

 Lettau 1= Gijalolechia lactea Mass.| och därvid begagnat mig av — förutom 

 beskrivningarna i lichenologiska arbeten, främst .1. IIahmands ''Lichens de 

 France" — Claudel och IIakmand, Lichenes gallici prcecipui, n. 521. Från 

 C. pyracea avviker den redan genom sporernas byggnad, i det att dessa 

 närmast ansluta sig till Gijalolechia-lypen, d. v. s. äro försedda med en 

 ganska tunn tvärvägg (utan por), så att rummen äro närmade varandra. 

 Från C. liiteoalba (Turn. Th. Fr. skiljer den sig bland annat genom större, 

 hos mina exemplar vanligen 17-21 ^i långa och 7—8 ,« tjocka, mera tjock- 

 väggiga sporer. Härtill kommer, att den växer på sten, under det att denna 

 i regeln, i vårt land alltid, förekommer på bark. De i exsickatverket ut- 

 delade exemplaren insamlades 1920 på kalkstenar i en stengärdsgård vid 

 llimmelskällan i Värnhem. Den var emellertid långt tidigare anträffad i 

 vårt land; i Uppsala Botaniska Museum ligga nämligen exemplar från Kinne- 

 kulle,. insamlade redan år 1861 av F. Ckaewi:, som bestämt den till Callo- 

 pisma Inleoalbnm var. lacteum. 



Närmast besläktad torde den nu utdelade arten vara med den jag utdelat 

 i fasc. XXVIII (n. 098) och utförligare omnämnt i Sv. Bot. Tidskr. 12 

 (1918), sid. 118. Fråga torde vara, om icke Blastenia lamprocheila (DC.) Arn., 

 såsom jag uppfattat den, är en forma depauperata (acrustacea) av C. lactea. 



31. Lecanora batlia (Per.s.) Ach. funnen på tall. 



I likhet med många andra stenlavar uppträder Lecanora badia stundom 

 på naken ved. Så t. ex. meddelar J. Deichmann-Bhaxth i "Lichenes Da- 

 niae" ;1809, sid. 77), att den på Själland en gång anträffats på gamla ekstol- 

 par, Th. M. Fries i '-Lichenographia scandinavica" (1871, sid. 207), att den 

 på Öland insamlats på torr avbarkad en, och F. Arnold i "Lichenologische 

 Ausfliige in Tirol" XIV (1875), sid. 467, och XV (1876), sid. 384, alt han i Tyro- 

 len funnit den på blottade, torra rötter av cembratall. Däremot före- 

 ligger, mig veterligt, ingen uppgift om förekomst på bark. Det väckte 

 därför min förvåning, när jag år 1918 under en exkursion till Follingbo 

 på Gottland på barken av en för sol och vind utsatt tall fann en lav, som åt- 

 minstone vad apotheciernas form och färg beträffar tycktes fullständigt över- 

 ensstämma med Lecanora badia. Bålen var ganska svagt utvecklad. En 

 mikroskopisk undersökning har visat, att även den inre byggnaden hos 

 apotheciet är densamma som hos nämnda art; endast sporerna avvika något, 

 i det de äro smalare och i förhållande till tjockleken längre, nämligen 

 10—14 .« långa och 2,.5— 3,5 ,« tjocka. Emellertid växla dessa rätt betydligt 

 hos Lecanora badia, och i Bohuslän, t. ex. vid Lysekil och på Gåsön, före- 

 kommer på vindöppna klippor en form — var. picea (Dicks.) Nyl. — som 

 vanligen har dem 8—11 fi långa och 2,5—3 fx tjocka. Denna kommer att 

 utdelas i den inom kort utkommande fasc. XXXIV av mina "Lichenes 

 suecici exsiccati". Att den vid Follingbo anträffade laven är att hänföra 

 till Lecanora badia, synes mig vara otvivelaktigt. Att belägga den med 

 något särskilt namn torde vara överflödigt, helst då den anträffats i ytterst 

 ringa mängd. Det uppställes för övrigt inom lichenologien en allt för stor 

 mängd variteter, som helt visst icke äro annat än ståndortsmodifikationer 

 och sakna allt systematiskt värde. 



