L 
ogsaa forene Sandhed med Orden. Vil man derfor anlægge 
en Æggesamling og være sikker paa dens Paalidelighed, maa 
man først forskaffe sig Kundskab om Fuglene og derpaa 
selv opsøge deres Keder. Kun fra prøvede Fuglekjendere 
bør man optage Reder og Æg i sin Samling. Finder man 
en ubekjendt Rede, såa stiller man sig forsigtigt paa Lur og 
gjør sig Umage for at iagttage den Fugl, hvem Reden til- 
hører. At dette ikke er nogen let Sag, indseer Enhver, da 
den bedste Theoretiker her maa staae tilbage for en nogen- 
lunde øvet Praktiker, fordi denne kjender Fuglene langt 
borte paa deres Stemme, Sang, Flugt o.s.v., medens hin 
med alle sine systematiske Kjendemærker undertiden neppe 
kan adskille dem i Nærheden. Den sikkreste Fremgangs- 
maade anvender i Tvivlstilfælde forøvrigt Den, der er gru- 
som eller behændig nok til at dræbe eller fange den gamle 
Fugl paa Reden. 
Det Første, man foretager sig med det til Optagelse i Sam- 
lingen bestemte Æg, er, at man tager Indholdet ud af Skallen, 
uden at denne beskadiges mere end nødvendigt. Man anbrin- 
ger derfor et i Forhold til Æggets Størrelse ganske lille Hul paa 
den ene Side af Ægget ved Hjælp af et Æggebor, hvis Størrelse 
og Finhed for en Del maa rette sig efter Æggeskallens Tyk- 
kelse og Styrke. Ægget holdes nu saaledes, at Hullet ven- 
der nedad, hvorefter mån med et tilspidset og i Enden 
bøiet Glasrør eller et almindeligt Blæserør puster Luft ind 
igjennem Hullet, saa at Indholdet trænges ud. Naar Ægget 
saaledes er tømt, blæser man gjennem Røret Vand ind i 
Ægget for at udskylle de mulige Rester af Indholdet, og 
Ægget lægges derefter til Tørring med Aabningen nedad, 
helst påa Trykpapir, der indsuger Vandet. Med frisklagte 
Æg gaaer dette Arbeide meget let; med de noget rugede 
vanskeligere, og de, hvori den unge Fugl allerede er bleven 
stor, kunne ofte slet ikke lade sig udblæse, men paa 
saadanne, længe rugede Æg løsprikkes med en fin Naal 
en rund Plade paa den ene Side, saa at Ungen kan tages ud 
