Vingerne lange og brede; første Svingfjer meget kort, 
fjerde og femte længst. 
Ørnene udgjøre de største Arter af denne Gruppe; de 
ere de stærkeste og modigste af alle Fugle. De fleste Arter 
ernære sig af Pattedyr og større, tungtflyvende Fugle; andre 
fornemmelig af Fiske. I Mangel af levende Bytte falde de 
påa Aadsel. 
a. Land-Ørne, Aquila, Cuv. (s. str). 
Fodroden fjerklædt til Tæerne. 
Kongeørn, Åquila fulva, (L). 
Syn. Falco fulvus, L. — Å. chrysaétus, Nilss. 
Dansk: Stenørn, Kongeørn. Norsk: Landørn, Fjeldørn, Svensk: 
Landtérn, Kungsérn, Gullérn. i 
Artsm. Hoved og Hals ovenpaa rustgule, nedenunder sorte; Kroppen 
ovenpaa mørkebrun, nedenunder sortagtig; den øverste Halvdel 
af den afrundede Hale hvid eller graaspraglet, den underste sort. 
Længde indtil 36”, Vingestrækningen 847—90”; Vingerne indtil 
3” kortere end Halen. 
Afbildn. Tab. I. (Falco fulvus) gl. Han. — Suppl. Tab. I. ung Han. 
Hunnen er noget større, men ellers af samme Udseende 
som Hannen. Hos de unge Fugle er det Rustgule paa 
Halsen af mindre Udstrækning og mørkere Farve; Skuldre 
og Vinger dækkede med sorte og graabrune Fjer; det mørke 
Parti paa Halen brunagtigt; hvidagtige Fjerrande paa Under- 
kroppen. Fodrodens Fjerklædning hvidagtig, hos de Gamle 
lysebrun. 
I Overgangsalderen har Fuglen paa Grund af den lang- 
somme Fælding en af begge Tegninger sammensat Dragt. 
Man har baade hvide og hvidplettede Varieter. 
Kongeørnen findes i hele Europa, det nordlige Asien og 
Amerika; den er i Europas Bjergegne en af de almindeligste 
Ørne-Arter, men hører dog heller ikke til Sjeldenheder i Dan- 
mark. Paa Efteraarstrækket forekommer den oftere end om 
