29 
b) Hvepsevaage, Pernis, Cuv. 
Næbet stærkt sammentrykt, men svagt og uden Side- 
tand; Næseborene lange og smalle, foroven dækkede med 
en Hinde; Egnen imellem Næbet og Øiet tæt bedækket med 
korte, stive, skjælagtige Fjer. Fodroden kort, foran halvt 
fjerdækket, skjællet; Mellemtåaaen ved Roden forenet med 
Ydertaaen ved en kort Hud. Vingerne naae ikke fuldt 
til Enden af den lange, tilrundede Hale; 3die Svingfjer 
længst. 
De herhen hørende Fugle ere træge og feige Rovfugle, 
som mest leve af Insekter, især åarevingede. Den eneste 
hos os, og overhovedet i hele Europa, forekommende Årt er: 
Almindelig Hvepsevaage, Pernis apivorus (L.). 
Syn... Falco apivorus, L. 
Dansk: Hvepsebussard, Hvepsefalk. Norsk: Hvepsehøg. 
Svensk: Biwråk, Slaghåk, Wesphåk. 
Artsm. Den lange, afrundede, graaagtige Hale har sædvanligvis 3, sjeld- 
nere Åå tydelige, mørke Tværbaand, mellem hvilke der i Regelen 
findes flere mindre; Kløerne svagt krummede. ; 
Afbildn. Tab. V (Falco apivorus) gl. Han. — Suppl. Tab. II 97. Hun 
og ung Han. 
Længde 22—24”, Vingestrækning 50—52”, 
Hvepsevaagen varierer saa meget i Farvetegning, at det 
næsten vilde være umuligt eller dog for vidtløftigt at be- 
skrive alle Nuancer. 
Hunnen, der er betydeligt større, har intet Askegraat 
paa Hovedet; kun i en høi Alder findes der Spor deraf; 
sædvanligst ere Isse og Nakke mørkebrune med hvidagtige 
Fjerrande og Panden brunagtighvid. Andre Adskillelsestegn 
fra Hannen ere bedragelige og usikkre, da Hunnen ligeledes 
er underkastet mangfoldige Afændringer. 
I Ungdomsdragten ere Afvigelserne i Farve og Tegning 
næsten endnu større end i den udfarvede; de unge Fugle 
BF 
