33 
Jagtfalken lever i de nordligste Lande af Jordkloden 
og beboer især bjergfulde og vilde Egne påa Færøerne og 
Island, i Norge, Lapland, det nordlige Sverrig, det. nordlige 
Amerika og Grønland. De Gamle ere Standfugle, hvorimod 
de Unge ofte om Vinteren flytte til sydligere Egne; det er, 
saavidt vides, blot yngre Individer, der ere skudte her i 
Landet. 
Bonnez angiver den som skudt paa Lyngdal Hede pr. 
Grenaa. Ifølge Isis 1822, IT. p.770 forefandt Boje i Somme- 
ren 1819 paa Amrum et Skind af denne Fugl, skudt paa 
selve Øen. Faber havde hist og her i Sjælland og Jylland 
seet Individer af den, skudte paa disse Steder; hån anfører 
(Ornith. Noticer p. 9), at en Lieutenant Muller i sin Fugle- 
samling havde et Exemplar, som var skudt ved Aarhus. 
Distriktslæge Nyerop hår meddelt Forf., at den en Vinter- 
dag for nogle Aar siden blev nedskudt fra Kirketaarnet i 
Nykjøbing p. Mors. 
Det er en skjøn Fugl, hvis Blik og hele Ydre udtrykker 
Mod, Kraft og Raskhed. Hvad Kongeørnen er blandt Ør- 
nene, det er denne herlige Jagtfalk blandt Ædelfalkene. 
Trods sin Vildhed og sit urolige, kjække Væsen, der frem- 
lyser af alle dens Bevægelser, lader den sig dog uden ”stor 
Vanskelighed tæmme og afrette til Jagt paa Harer og mange 
Slags Fugle. Den er lærvillig og lydig, stærk, forvoven, 
smidig og udholdende, saa at den ubetinget er den fortrin- 
ligste Fugl til Jagt. 
Dens Næring er levende fangede Pattedyr og Fugle; den 
er Rypernes uforsonligste Fjende, og den skal ogsaa tage 
Harer. I Maaden, paa hvilken den fånger sit Rov, har den 
Lighed med Duehøgen. 
Jagtfalken bygger Rede paa steile, utilgængelige Klipper 
og lægger 3 å 4 rustgule, brunplettede Æg af 54—63rm. 
Længde og 44—48 mm. Brede. 
Man fanger den i forskjellige Slags Rovfuglefælder og 
