RR 
4T 
sg 
Spurvehøg, Åstur nisus. (L.) 
Syn. Accipiter nisus, Briss. — Nisus communis, Quv. 
Dansk: Finkehøg, Spurvehøg. Norsk: Spurvehøg. Svensk: Sparfhåk. 
Artsm. Iris, Voxhud og Fødder gule, de sidste med lang, tynd Fodrod 
og smækker Mellemtaa; Halen lige afskaaren i Spidsen, med 5—7 
sortagtige Tværbaand og lys Spids. 
Afbildn. Tab. IV (Falco nisus), gl. Han. — Suppl. Tab. I, g2. Hun 
og ung Han. 
Gammel Fugl: Overkroppen blaagraa, Underkroppen 
hvid med brune eller (hos Hannen) rustfarvede Bølgelinier. 
Længde 12—14”, Vingestrækning 29”, 
Ung Fugl: Ovenpaa graabrun, nedenunder hvid med 
brune (paa Strube og Forhals langsgaaende, påa Bug og 
Lægfjer tværgaaende) Pletter. 
Mere eller mindre hvidbrogede Varieteter træffes nu og da. 
I Danmark er Spurvehøgen, næst efter Musevaagen, den 
almindeligste Dagrovfugl og er især hyppig om Efteraaret og 
Vinteren, fordi der da komme mange hertil fra nordlige 
Egne, for enten at trække videre eller forblive her. Paa 
Bornholm er den mindre hyppig. I Norge og Sverrig er 
den meget almindelig overalt og findes ynglende helt op til 
Østfinmarken. 
Som en yderst modig og forvoven Rovfugl skyer den 
ingen Fare, men indlader sig endog i Kamp med større 
Rovfugle. I Forfølgelsen af sit Rov er den saa dristig og 
ofte uforsigtig, at den sætter efter Spurvene ind i Bygnin- 
gerne; ja, det gaaer saavidt, at den ikke skyer Menneskets 
Nærværelse, men tager mangen Jæger en Sneppe eller Krams- 
fugl bort lige for hans Næse, og i Stæderne gjør den under- 
tiden Forsøg paa at røve Stuefuglene i Vinduerne. Alle smaa 
Fugle, endog Duer og unge Agerhøns, slaaer den ned påa og 
undertiden tager den ogsaa Mus. Fuglene tager den helst 
påa Grenene, men slaaer ogsaa ned paa dem, naar de sidde 
paa Jorden. Den stjæler Kramsfugle af Donerne, og derved 
bliver den ofte selv hængende. 
