84 
ny 
I Egne, hvor den yngler, kan den fanges med en Rævesax, 
hvorpaa lægges Kjød, helst af saadanne Dyr, som den selv 
har taget og ført til Reden. Saxen skjules med Mos, Græs 
og Løv. Med Geværet lykkes det undertiden at fælde denne 
sky og vilde Rovfugl, hvis Opholdssted ofte forraades af 
Skovfuglenes Skrig. Blandt de falkeagtige Rovfugle gives 
der mange, som heftigt sætte efter den; dog ere Kragerne 
dens uforsonligste Fjender. 
Otus, Cuv. 
Næbet meget kraftigt, bedækket af stive Børstefjer. 
Store Fjerbuske paa Hovedet. Øreaabningerne ere over- 
ordenligt store, naae helt ned til Underkjæben og ere aldeles 
usymmetriske; venstre Øreaabning større end høire. Øre- 
laaget langstrakt, men forholdsvis lille. Vingerne stumpe, 
4de Svingfjer længst, men kun ubetydeligt længere end 3die ; 
lste Svingfjers Yderfane takket gjennem hele sin Længde. 
Tæerne fjerklædte lige til Kløerne. 
Skov-Hornugle, Otus vulgaris, Flem. 
Syn. Strix otus, L. — Ægolius otus, Keys. & Blas. 
Dansk: Almindelig Hornugle, lille Hornugle. Norsk: Hornugle. 
Svensk: Skogsuf, Hornuggla. 
Artsm. Ørefjerene lange; Næbet sort; Iris brandgul: Kroppen ovenpaa 
rustgul og hvid, med graa og sortebrune Pletter og Tegninger; 
nedenunder lys rustgul med sortebrune Længdepletter, som 
løbe ud til Siderne i Bølgelinier; Halen kort, med 6—8 brune 
Tværbaand paa Sidefjerene; Vingerne længere end Halen. 
Afbildn. Tab. VII (Strix otus), gl. Han. 
Længde 14—15”, Vingestrækning 36—38”, Halen 5— 
51/0", Hunnen er større og lysere af Farve. 
Om Sommeren har den sit Ophold i tætte Skove, især 
saadanne, hvori der findes mange gamle og hule Træer. 
