96 
maade er af en mindre rovbegjærlig Natur. Ethvert Gjøge- 
par har sit eget Standrevier med bestemte Grændser, inden 
hvilke ingen fremmed Gjøg taales, hvorfor de ogsaa ligge i 
bestandig Strid med deres Naboer. De streife vidt omkring 
og ere derfor bekjendte overalt, især i Parringstiden, som 
er den Periode, i hvilken man hører Hannens velbekjendte 
«kuk-kuk» eller «guk-guk», der gjerne lyder fra et eller 
andet Yndlingstræ, men i Hedeegne fra andre ophøiede 
Steder; den lader da Vingerne hænge, reiser Halen iveiret 
og nikker stærkt med Hovedet og Kroppen, hver Gang den 
lader dette sit Parringsraab høre. Hunnen besvarer det 
med et hurtigt og høit latterlignende «Kvikvikvikvikvi» 
0.s.V., hvorpaa Hannens Lyd forandres til et råskere «Ku, 
ku, ku”, «ku, ku, ku». Naar Veiret er smukt, hører man 
den undertiden kukke hele Natten. I Hedeegne søger den 
i Regelen til Haverne henimod Aften for åt overnatte. 
Næringen bestaaer udelukkende af Insekter, navnlig 
haarede Sommerfuglelarver, som dens skarpe Øie opdager 
med Lethed. Den har en meget stor Mave, fordøier sær- 
deles hurtigt og er som alle insektædende Fugle en meget 
graadig Æder. At Gjøgen tilsidst skulde dræbe og opæde 
sin Pleiemoder, er en gammel Overtro, der mærkeligt nok 
er bleven bestyrket ved en Yttring af Linné. Allerede Old- 
tidens Romere troede det og kaldte et utaknemligt Menne- 
ske: Cuculus ?ngratus (en utaknemlig Gjøg). 
At vor «Kukker» lægger Æg i andre Smaafugles Reder 
og overlader dem Udrugningen og Opklækningen, er alle- 
rede anført og tilstrækkeligt bekjendt. Den vælger altid 
insektædende Fugle til Pleieforældre, navnlig: Sylvier, Gjerde- 
smutter, Digesmutter, Vipstjerte, Pipelærker (sjeldnere Lær- 
ker), hvis Reder Hunnen opsøger med beundringsværdig 
Færdighed, og lægger saaledes 4—6 Æg, af Størrelse som 
Spurvens, men kun ét i hver Rede og hver Gang efter et 
Ophold af omtrent et Par Uger. Æggenes Farve og Teg- 
ning varierer ganske overordenligt, men at de i saa Hen- 
