119 
Meisernes; den er blød, meget løs og paa Ryggen tem- 
melig lang. 
Slægten omfatter kun mindre Arter, der i Udseende og 
Levemaade minde baade om Spetterne og om Meiserne, 
hvorfor man ogsåa har givet dem Navnet: «Spetmeiser.» 
De leve enkeltvis i Skovene, ere overordenligt livlige og 
klattre med stor Behændighed op og ned ad Stammerne. 
De ere Stand- og Strøgfugle, leve af Insekter, Larver, Nød- 
der og forskjellige Slags Frø. I hule Træer lægge de 5—9 
Æg, som ligne Meisernes, men ere større; de tilklistre 
Indgangen til Reden med Ler, naar Åabningen er større end 
at de netop kunne tvinge sig derigjennem; deres Unger op- 
føde de med Insekter. 
Europæisk Spetmeise, Sitta Europæa, L. 
Syn. S. cæsia, Mey. — S. Uralensis, Licht.) 
Dansk: Spetmeise, Nøddehakker. Norsk: Nødvække, Spetmeise, Egde, 
Eremit. Svensk: Notvåcka. 
Artsm. Oversiden af Hoveder og hele Overkroppen graablaa; en 
sort Stribe gjennem Øiet og langs hver Side af Halsen; Under- 
kroppen gulagtigt rustfarvet, henimod Undergumpen rødbrun ; 
Halefjerene sorte med en hvid Plet henimod den graa Spids; 
de to mellemste Styrere helt blaagraa. 
Afbildn. Tab. X. g2. Han. — Tab. LV. (Supplementtavle) Sitta Uralensis. 
Længde 534”, Vingesirækning 10”. Af Spurvens Stør- 
relse, men kortere og tykkere. 
Hunnen er let at kjende fra Hannen, uagtet den har 
omtrent de samme Farver som denne. Den er ikke saa 
smuk blaa, det Rustgule paa Underkroppen er meget mattere 
og urenere, og Øiestriben er mat og meget smallere, men især 
+) Hvorvidt S. cæsia og S. Uralensis ere artsforskjellige fra S. Euro- 
pæa, er endnu Gjenstand for Tvivl. Udg. troer dog indtil videre 
at burde betragte dem som Lokalvarieteter. 
