120 
ere de rustgule Partier henimod Undergumpen af en långt 
mindre intensiv Farve end hos Hannen; den er desuden sæd- 
vanligvis lidt mindre end Hannen. De unge Fugle ligne 
Hunnerne. 
Spetmeisen er temmelig almindelig i næsten alle vore 
Skove; dog findes den, saåaavidt man hidtil veed, ikke paa 
Bornholm. I Syd- og Mellemsverrig er den almindelig, 
ligeledes i Norge, Syd for Dovrefjeld. Langs Vestkysten 
holder den sig især til Birkeskovene. Den er en Strøg- og 
Standfugl, der for største Delen i September og Oktober 
foretager Streiftog til Egne, hvor den ikke opholder sig om 
Sommeren, endog såadanne, hvor der ikke findes megen Skov. 
Om Foraaret, stundom allerede i Februar og Marts, vender den 
tilbage til de Skove, hvor den vil yngle. Disse Udflugter 
foretager den enkeltvis eller parvis, som oftest i Selskab 
med Meiser og Fuglekonger, undertiden ogsaa med en en- 
kelt Spette. Uagtet sit listige Udseende og sin overorden- 
lige Livlighed er Spetmeisen ikke sky; den er altid rastløst 
beskæftiget, altid livlig og vel tilmode. Dens sædvanlige 
Stemme er et kort Skrig, Lokketonen er mindre skingrende 
og gjentages med længere Mellemrum end dens Glædes- og 
Trætteskrig. Hannen har desuden en egen Foraarssang, 
der bestaaer i smukke, høitpibende Toner, snart fløitende, 
snart høit og klart med afvexlende fyldige og rene Triller. 
Næringen bestaaer af Insekter og Frø, især af større 
Træer, som Agern, Nødder, Naaletræfrø, Bog, dog ogsaa 
Hamp, Solsikkefrø 0. 1.; i Nødstilfælde æder Spetmeisen ogsaa 
Havre. Agern og Nødder sætter den fast i Bark- eller Trærevner 
og stiller sig derover med Hovedet nedad, hugger derpaa 
med Næbet og aabner saaledes Skallen for at udtage Kjær- 
nen. I fri Tilstand samler den Forraad af Næringsmidler 
i Træhuler. 
I gamle hule Træer, hvis Aabning den tilkliner med 
Ler eller våad Jord, saaledes at den blot kan tvinge sig ind 
