159 
heden af de rugende Fugle, reiser sine Fjer iveiret og ud- 
støder hæse Skrig. Lomvien, der bliver forskrækket over 
Ravnens Udseende, Skrig og Krumspring, flygter fra Ægget, 
som da bliver et Bytte for Røveren. Den griber det med 
sine Kløer”) og flyver bort med det til et Sted, hvor den i 
Ro og Mag kan fortære det; med Næbet hugger den da et 
lille Hul påa Ægget, og fortærer derigjennem Indholdet. 
Sysselmand Muller, af hvis Meddelelser om Færøernes 
Fuglefauna disse og mange andre Oplysninger i nærværende 
Arbeide ere uddragne, har ofte fundet ubeskadigede Lomvieæg 
i Skraapens (Puffinus) og Lundens (Fratercula arctica) Huler 
paa flad Mark, hvorhen de vare blevne bragte af Ravne, 
som enten have tabt dem der og ikke vovet at stikke Hovedet 
ind i Hulen for åt tage Æggene ud igjen, eller — hvad 
der er sandsynligere — have skjult dem ligesom de gjøre 
ved Alt, hvad de ikke kunne fortære. For ikke mange Åar 
siden bleve Fuglebjergene paa Kalsøens nordlige Ende al- 
deles udplyndrede af Ravne, som i store Flokke opholdt 
sig der, saa længe der var Noget at rane, og som derved 
tilføjede Beboerne følelige Tab. 
Naar Ravnen vil angribe Lunden eller trænge ind paa 
dens Territorium, er den ikke altid saa heldig; thi Lunden 
sætter sig til Modværge og forsvarer sig altid med Kraft. 
Er Ravnen da altfor nærgaaende, griber Lunden den med 
sit stærke, skarpe Næb i Struben. : Kavner anstrænger sig 
for at blive sin Modstander kvit, men det lykkes kun sjel- 
dent; som oftest ender det med, at de begge falde i Søen, 
hvor Lunden er i sit Element, men hvor Ravnen maa bøde 
med Livet for sin Dristighed og Mangel paa Fredsommelighed. 
Sidst i Februar eller først i Marts, efter Veirligets Be- 
skaffenhed, begynder Ravnen at udbedre eller bygge sin 
Rede, som findes i Skove paa de høieste, vanskeligst til- 
+) Faber beretter om de islandske Ravne, at de flyve bort med de rø- 
vede Æg i Næbet. 
