247 
Hunnen er ovenpaåa sortebrun, hvor Hannen er sort; 
nedenunder smudsighvid med sortebrune Længdepletter, 
men uden synderligt Rustgult. Meget gamle Hanner have 
en rustgulagtig Strube. 
I Høstdragten have båade Gamle og Unge paa Over- 
kroppen et mørkere Udseende, idet Ryggen er mere grøn; 
Pletterne, saavel paa Ryggen som nedenunder, ere sortere, 
og Underkroppen har et gulagtigt Skjær, men ikke det Rust- 
gule paa Brystet. I det vestlige Jylland forekommer der en 
konstant mindre Varietet, som er mørkere og især udmær- 
ker sig ved sorte, draabeformige Pletter påa Brystet og 
Bugen. 
Længde 5%4-—6"”, Vingestrækning 9/4”. 
Denne Årt er en Trækfugl, der kommer tidligt, i Al- 
mindelighed først i Marts, og forlader os sent, fra Oktober 
fil hen i November; ifølge Nilsson ankomme Hannerne tid- 
ligere end Hunnerne. Den er den hertillands almindeligste 
Art af Slægten. I Enge og Kjær, især paa fugtige Hede- 
strækninger, findes den overalt i Danmark og de forhen- 
værende Hertugdømmer.  SPåa Bornholm synes den dog at 
være temmelig sjelden. Påa den skandinaviske Halvø fore- 
kommer den overalt om Sommeren og yngler i stor Mængde 
helt op til den russiske Grændse; navnlig er den talrig i 
Vidieregionen paa Fjeldene, hvor Dværgbirken voxer. Paa 
Færøerne er den ligeledes meget almindelig og yngler — 
ligesom i Sverrig og Norge — saavel paa de høieste Fjelde 
som helt nede ved Strandbredden. Til Island kommer den 
i Mængde i Slutningen af April og yngler overalt påa Øen; 
i August flokker den sig familievis hen til de beboede Egne, 
og i Midten af September drager den bort. I Grønland er 
den kun truffen som en tilfældig Gjæst.  Engpiberen er en 
meget livlig, rask og selskabelig Fugl. Dens egenlige Sang, 
som Hannen i Forplantningstiden lader høre, idet den sti- 
ger temmelig høit op i Luften fra en Busk eller Jordknold, be- 
staaer af forskjellige sammenhængende Stropher, hvori To- 
