267 
. plantninger og gåmle, levende Hegn. Dens muntre, tillids- 
fulde Væsen og dens kviddrende, ofte klapprende Sang (som 
i Tydskland har givet den Navnet «Miillerchen») gjør den 
til en yndet Fugl. 
Som et Bevis påa denne lille Fugls Tillidsfuldhed og 
Frygtløshed anfører Brehm (Isis, 1848, S. 17), at for en 
Del Aar siden havde et Par Gjærdesangere i Thuringerwald 
bygget Rede i en Stikkelsbærbusk, som stod tæt ved 
et Skydehus, i hvilket Geværerne bleve prøvede. == Uagtet 
den Larm, der jevnligt frembragtes ved, at 30—100 Ge- 
værer med dobbelt Ladning bleve affyrede samtidigt, var al- 
deles øredøvende, lode Fuglene sig ikke forstyrre i deres 
Rugning. Ungerne, der fra Fødselen af havde vænnet sig 
til det frygtelige Brag, opholdt sig senere ofte ved Skyde- 
huset. 
Reden er meget lille og saa tynd, at den endog er 
gjennemsigtig i Bunden. Tørre Stængler af urteagtige Plan- 
ter, blandede med Larvespind, udgjøre de ydre Materialier, 
medens Reden indvendigt er indflettet med Hestehaar og 
Svinebørster. To Gange om Aaret lægger Gjærdesangeren 
4—6 meget tynde og glatte, hvide Æg med blaalige eller 
gulbrune Pletter, som danne en Krands paa den butte Ende. 
Æggets Længde og Brede: 
ILDEN Jørn: 
195 13,5 » 
Munkefugl, Sylvia atricapilla, (£,) 
. Syn. Motacilla atricapilla, L. — Curruca atricapilla, Briss. 
Dansk: Munkefugl, Haveskade, Spikke, Brunskalle (Hunnen), Haveskade- 
Græssmutte (Kjærb.), Sorthovedet Sanger. Norsk: Munk, Sortbætte. 
Svensk: Svarthufvad Sångare. 
Årtsm. Hætten sort eller rustfarvet; Rygsiden olivengraa; Bugsiden ly- 
sere; alle Styrerne brungraa, uden Hvidt. Fødderne blygraa. 
Afbildn. Tab. XX. gl. Han. 
