308 
hvilke de om Sommeren fornemmelig ernære sig, hvorimod 
de om Efteraaret og Vinteren tillige æde Bær og Frø. De 
fleste Arter yngle i hule Træer og lægge mange, endog 
indtil 15 Æg. Deres Sang er mindre god. Med Undtagelse 
af Yngletiden streife de omkring i mindre eller større Sel- 
skaber, ikke blot af deres egen Familie, men ogsaa sammen 
med Spetter, Spetmeiser, Træløbere o. s. v. 
Ved at udrydde en stor Mængde skadelige Insekter i 
vore Haver og Skove ere de til stor Nytte og bør derfor 
fredes overalt. 
Meiseslægten, Parus, L. 
Næbet smalt, kegleformigt, noget sammentrykt, kort 
tilspidset, uden noget Indsnit i Randen; Næseborene nær 
ved Næbroden, smaa, runde, dækkede med fremadliggende 
Fjer. Bagkloen meget stor. Vingerne smaa og korte, 
åde og bte Svingfjer længst. 
Disse smaa, ualmindeligt vevre, listige og modige Fugle 
ere i bestandig Bevægelse, klattrende paa og under Grenene 
for at opsøge Insekter og disses Yngel; dog leve flere og- 
saa af Frø, Frugter, Kjød og.lign., og nogle angribe endog 
syge eller i Snårer hængende Fugle, uden Hensyn til, om 
det er deres Kammerater eller ikke. " De fleste Arter lægge 
2 Gange om Åaret 8 å 12 Æg. 
Meiserne ere Træk-, Strøg- eller Standfugle; de reise 
i Selskaber, stundom flere Arter sammen, og optage, som 
ovenfor anført, endog Arter af andre Slægter i Ledtog. De 
opholde sig fortrinsvis i Skove og Krat, enkelte i Moser, og 
fælde kun én Gang om Åaret. 
a. Skovmeiser. 
Med meget haardt, stærkt Næb; middellang, temmelig 
bredfjeret, i Enden som oftest lige Hale; lave, stærke Fødder 
