351 
Længde 7”, Vingestrækning 12172”. 
Hos Hunnen ere alle Farver lysere og mindre rene; 
Vingepletten graaagtig hvid; Hovedet brungraat (hos Hannen 
brungult), ingen sort Indfatning over Næbroden. 
Hos Ungerne er Hagen gul, Panden og Kinderne smud- 
siggule; Bugsiden hvidagtig med brune Pletter. 
Kjærnebideren forekommer om Sommeren ynglende i 
flere Skovegne her i Landet, navnlig paa Sjælland; dog er 
den ogsaa funden ynglende i Vendsyssel.  Fencker hår ai- 
drig truffet den i Randers-Egnen og troer ikke, at den fo- 
rekommer der. I Vinteren 1861—62 opholdt et usædvan- 
ligt stort Antal sig i Frederiksberg Have og Søndermarken. 
Ifølge Dyrlæge Grills Meddelelse ynglede flere Pår i 1858 
og 1859 i Hunderup Skov ved Odense, men i de senere 
Aar er den forsvunden derfra. Paa Bornholm vides den 
ikke at være bemærket. Den hjemsøger familievis Kirsebær- 
træerne, hvor den anretter stor Skade ved at udpille og 
knække Stenene. Ved denne Forretning holder den sig såa 
stille og skjult, at man ofte længe hører den knække, inden 
man opdager den. Om Vinteren streifer den omkring i 
smaa Selskaber for åt opsøge Kirsebærstene o. Il. i Haver 
og Skove; i Mangel deraf tager den tiltakke med andre 
Kjærner og Frø. I haarde Vintere er den Trækfugl”) og 
vender tilbage sidst i Marts eller først i April, efter Veir- 
ligets Beskaffenhed. Paa den skandinaviske Halvø er Kiær- 
nebideren sjeldnere end her i Danmark; i større Antal fo- 
rekommer den kun i det sydlige Sverrig, hvor den aarligt 
yngler. I Norge træffes den sporadisk i den sydligere Del, 
dog sjeldnere om Sommeren. 
Den er, uagtet sit plumpe Udseende, en snild Fugl, 
som vel forstaaer at undvige Farer og Efterstræbelser. 
7) Det hænder dog undertiden, at den bliver her i strænge Vintere; 
saaledes blev en Hun den 3lte December 1835 skudt af Arch. Win- 
ther paa Kjøbenhavns Vold, uagtet det allerede havde været 10 Gr. 
Kulde (Reinh.). 
