356 
Insekter; forøvrigt æder den ogsaa Sæden paa Marken, men 
Kirsebærrene lader den dog have Fred. 
3die Underslægt: Ædelfinker, Fringtlla, VÆR (s. str.). 
Næbet langstrakt kegleformigt, med lige Rande. 
Vingerne noget spidse; de have mindre Hoved, og den 
kløftede Hale er længere end hos de. foregaaende. 
Bogfinke, Fringilla coelebs, £L. 
Dansk: Bogfinke. Norsk: Bogfink. Svensk: Bofink, Hamptåtting 
(Smaaland). 
Artsm. Over Vingen et hvidt og et gulhvidt Tværbaand; Overgumpen 
grøn. 
Afbildn. Tab. XXVI, g/. Han. — Suppl. Tab. 10. gZ. Hun. 
Længde 6—6"9”. 
Hos Hunnen, der er noget mindre end Hannen, ere 
Hovedet og Nakken graagrønne, Ryggen graabrun, Bugsiden 
lysegraa og Næbet graabrunt; det forreste af Vingernes 
Tværbaand er mindre renhvidt end hos Hannen. Hos den 
gamle Han i Vaardragt er Næb, Hoved og Nakke smukt 
askeblaa, Ryggen brun, Bryst og Bug rødbrune eller rust- 
røde; om Vinteren have Hovedets og Halsens askeblaa Fjer 
brune Rande, Rygfjerene derimod askegraa; det bageste 
Vingebaand- bliver mere gulagtigt, Næbet hvidagtigt med sort 
Spids. 
Bogfinken er en yndet og vel bekjendt Fugl, som beboer 
saa at sige alle vore Skove og Haver. Om Vinteren strei- 
fer den gjerne omkring med de store Skarer af den nær- 
beslægtede Kvækerfinke (Fr. montifringilla) og besøger Skove 
og Byer; nogle, især Hunner, vandre sydligere, men flere, 
og navnlig Hannerne, overvintre her. Paa den skandinaviske 
Halvø er den almindelig helt op til Polarcirkelen. Paa Lo- 
foten er den truffet enkeltvis. Paa Fjeldsiderne gaaer den 
