370 
Længde 51/2”, 
Hunnen er mindre, har større hvide Pletter påa Sving- 
fjerene og Styrerne, og paa Hovedet ere de smukke karmoi- 
sinrøde, sorte og hvide Farver mindre rene og ikke såa 
udbredte; Ungerne afvige ved Ryggens lysere Farver med 
blegere Fjerrande og ved de graabrune Pletter paa Forhalsen 
og Brystet; deres Hale og Vinger ere næsten som hos de 
Gamle. 
Denne skjønne og for sin høie, fyldige og behagelige 
Sang meget yndede Fugl, beboer største Delen af Europa. 
Om Sommeren forekommer den hist og her i vore Lunde, 
Haver og Skove; om Vinteren streifer den omkring overalt. 
I Norge yngler den spredt i de lavere liggende Dele af 
Landets sydlige Stifter samt hist og her langs Vestkysten, 
men er dog hyppigst om Vinteren. Beretningerne om dens 
Forekomst i Finmarken og de andre nordligste Dele af 
Halvøen synes -ikke paalidelige. I Sverrig findes den hele 
Aaret igjennem i de sydlige Provindser, hvor den i de se- 
nere Decennier har tiltaget i Antal. 
Den er en livlig Fugl, der aldeles ikke er sky, men 
snarere uforsigtig.  Tæmmet kan den lære flere Kunster, 
f. Ex. selv at heise Føde og Drikke op til sig 0.s.v.; den 
kan ogsåa lære til en vis Grad at efterfløjte Melodier. 
Dens Næring bestaaer i olieholdigt Frø, saasom af 
Tidsler, Burrer, Løvetand, Salat, Kaal, Valmue, Hamp 0. s. v., 
samt af spæde Knopper og Marven af forskjellige Træers 
Kviste. Dette sidste Fødemiddel forstaaer Stillidsen med 
en beundringsværdig Hurtighed og Behændighed at skaffe 
sig. Med sit kraftige, spidse Næb flænger den Smaagrenenes 
Bark og spalter eller borthugger Splinten for at komme ind 
til. Marven, som den derefter sluger med Begjærlighed. 
(Steenstrup: «lagttagelse om Stillidsens Forkjærlighed for 
Grenmarv». — Vidensk. Medd. fra d. naturh. Foren. f. 1863. 
Pag. 373). 
