410 
Almindelig Urhøne, Tetrao tetrix, L. 6 
Dansk: Urhane, Aarhane (Hannen), Urhøne, Aarhøne (Hunnen); Urhøns, 
Urfugle, Aarfugle, Skovhøns (begge Kjøn). Norsk: Aarfugl, Orfugl, 
Orhane, Orhøne, Urhøns. Svensk: Orre, Orrhåns. 
Artsm. Halen hos Hannen dybt kløftet, Sidefjerene stærkt halvmaane- 
formigt udadbøiede. Hannen sort med blaa Staalglands påa 
Kroen; Hunnen spraglet med rustfarvede og sorte Tværstreger 
samt kortkløftet Hale med lige Sidefjer.. 
Afbildn. Tab. XXVIII, c. g/. Han. Suppl. Tab. 12, Hun. 
Hannens Længde 21”; Hunnen, som er betydeligt mindre, 
har to hvide Tværbaand paa Vingerne, medens Hannen kun 
har ét; Hannens røde, vorteagtige Plet over Øinene (der 
med Alderen omgiver hele Øiet og hæver sig kamformigt op 
over Issen) er hos Hunnen betydeligt mindre. Indtil Kyl- 
lingerne, hvis Drågt har megen Lighed med de voxne Hun- 
ners, ere lidt mere end halvvoxne, er der ingen ydre For- 
skjel mellem Han og Hun; men efter den Tid begynder der 
at vise sig enkelte sorte Fjer paa Siderne af Hannens Kro. 
Efterhaanden komme flere langs med Vingerne og samtidigt 
dermed fra Kroen midt ned ad Brystet. Saaledes forekommer 
der en smuk Overgangsperiode, i hvilken den næsten voxne 
Hanes Dragt har nogen Lighed med Hønens, men hår tre 
sorte Striber, én langs med hver Vinge og én midt ned ad 
Brystet. Samtidigt dermed begynde de sorte Halefjer at 
frembryde, hele Dragten bliver mørkere, og inden Vinterens 
Ankomst har den unge Han i det Væsenlige erholdt sin 
blivende Dragt (Fischer).  Tilfældige Varieteter træffes for- 
holdsvis hyppigt. 
Aar- eller Urhønen var tidligere meget almindelig næsten 
overalt paa Jyllands, Slesvigs og Holstens Hedestrækninger, 
især i den høie Lyng; nu er den fortrængt af Kulturen og 
Hedebrændingen, og påa de fleste Steder aldeles udryddet 
ved idelig Efterjagen, endog i Parrings- og Yngletiden. 
I Klitterne ved Vesterhavet forekommer den endnu hist og 
