454 
vindser. Langs Østkysten gaaer den op idetmindste til 
Uppland, i det Indre af Landet til Wermland. - Til Færøerne 
ankommer den aarligt, baade Foraar og Efteraar, men sjel- 
dent i Mængde. I 1857 saaes et Par Stykker der endnu i 
December. Paa Island træffes nu og da om Efteraaret 
enkelte forvildede Individer ved de sydlige og sydvestlige 
Kyster. I Grønland maa dens Forekomst betragtes som 
ganske tilfældig. 
Sit bekjendte skingrende Skrig lader den høre, saasnart 
Nogen nærmer sig; hvad enten det er Mennesker eller Dyr, 
som den finder mistænkelige for dens Rede eller Unger, 
hilses de dermed, idet den styrer sin Flugt ned imod dem. 
Naar en Hund'nærmer sig dens Unger, sætter Viben sig et 
Stykke borte fra disse og gjør Ålt for at drage Hunden 
med sig til denne Side, medens Ungerne løbe bort i den 
modsatte Retning. I Parringstiden har den et særegent 
stærkt Skrig, som den ligeledes udstøder under sin mærk- 
værdige, tumlende Flugt. 
De 4 store, pæreformige Æg lægger den i en lille For- 
dybning påa Jorden, blot med et ubetydeligt Underlag af 
Græsrødder og desl.; de ere lysere eller mørkere oliven- 
farvede, med større og mindre sortebrune Pletter. 
Æggets Længde og Brede: 
4 4mm 30 see 
av 1 AG » 
Ungerne forlade Reden strax efter Udrugningen. 
Naar den slaaer ned over Jægeren eller Hunden, er 
den ikke saa vanskelig at skyde, som naar den er i Flok 
om Høsten, da den ofte blander sig med Brokfugle. Den 
fanges ligesom disse, ogsaa i Løbedoner; Kjødet af de 
Gamle er mindre behageligt, de Unge smage derimod godt, 
og Æggene spises som en Delikatesse. 
