467 
= 
Længde 40—42"”; Hunnen noget mindre. 
Næbet, den nøgne Del af Svælgposen samt Benene 
zinnoberrøde; Iris brun; Fjerene påa Kroen lange og ned- 
hængende. Ungernes Næb sortagtigt rødt; deres Ben rød- 
agtigt sortegraa og Svingfjerene sortebrune. 
Denne almindeligt bekjendte, næsten overalt paa be- 
boede Steder forekommende og af Almuen fredlyste Fugl 
vender om Foraaret tilbage fra sit Vinterkvarter i Nord- og 
Mellemafrika for at forplante sig her i sit egenlige Hjem 
og forlader os atter sidst i August. Hvor den én Gang har 
Rede og ikke bliver forstyrret, opholder den sig og yngler 
Aar for Åar; paa mange Steder anseer vor Almue Storke- 
reden som et Lykkens Tegn for det Hus, der bærer den. 
I Jylland findes Landsbyer med 20—30 og endnu flere af 
dens Reder. 
Med Aaret 1856 indtraadte der et Vendepunkt i Stor- 
kenes Historie her i Landet. Medens der tidligere havde 
hersket den største Regelmæssighed i deres Ankomst og 
Afreise, kom der nu Forstyrrelse og Uorden. I næsten alle 
Egne af Landet vendte kun et forholdsvis ringe Antal af de 
bortdragne Storke tilbage hint Aar, og den gamle Tingenes 
Tilstand er endnu kun paa faa Steder gjenoprettet. Man 
har angivet forskjellige Grunde til den pludseligt indtraadte 
Forandring, men saåandsynligst er det, at en stor Mængde af 
de hjemvandrende Storke er omkommet paa Reisen over 
Middelhavet, idet man samme Åar fandt talrige døde Indi- 
vider langs dette Havs Kyster. Da Storken påa Grund af 
den fremskridende Kultur her i Landet stadigt finder færre 
og færre Egne, hvor den kan faae rigelig Føde, er det at for- 
mode, at den ogsaa af denne Grund vil aftage herhjemme. 
Den er dog endnu talrig i Egne med store Engstrækninger 
og Moser, f. Ex. Marsklandene; paa Bornholm skal den ikke 
findes").  Påa den skandinaviske Halvø er den kun almin- 
") Efter Sigende skal den enkelte Gange have ladet sig see der, men 
er da bleven bortskudt. 
