468 
deligt udbredt over den sydlige Del af Sverrig, hvor den 
påa sine Steder yngler temmelig talrigt; dog fandt der og- 
saa her en paafaldende Formindskelse Sted i de ynglende 
Storkes Antal i Aaret 1856. I den vestlige Del af Sydsver- 
rig træffes den ynglende omtrent til Falkenberg i Halland, 
men paa Østsiden neppe nordligere end i Skaane. I Nord- 
sverrig træffes nu og da enkelte Individer, men aldrig yng- 
lende. I Norge yngler den intetsteds, men viser sig dog 
hvert Aar, navnlig i de sydligere Stifter og stundom flokke- 
vis. Paa Færøerne og i vore andre nordlige Bilande er den 
aldrig truffen. I England gives der faa eller ingen; i Hol- 
land forekommer den derimod i overordenlig Mængde. 
Om Høsten forsamle Storkene sig påa Enge og Marker, 
hvor man seer dem bevæge sig mellem hverandre med den 
dem egne Værdighed og Alvor; snart begynder en af dem 
at knebbre, som vilde den tale til de andre, der svare den 
påa samme Maade. Man har fablet en Del om, at Storkene 
holdt Rettergang, som undertiden skulde have Dødsstraf til 
Følge; Grunden dertil ligger vel nærmest i den Kjends- 
gjerning, at man har seet de reisefærdige Storke i saadanne 
Forsamlinger at anfalde og dræbe sygelige eller sent ud- 
rugede Individer, der ikke havde Kræfter til at udholde de 
med den forestaaende lange Reise forbundne Anstrængelser. 
Man fortæller ogsaa, at de opmuntre tamme Storke til at 
følge med, samt at de anfalde dem, naar de ikke ville. 
Ved Reden seer man undertiden de blodigste Kampe med 
fremmede Storke, som ofte ende med Lemlæstelse, endog 
med Døden. Undertiden kaster Storken et Æg — formo- 
denlig naar der er flere, end den kan ruge — eller en Unge 
(denne er nok som oftest en Vantrivning) ud af Reden; 
man siger, at dette skeer hvert andet Aar, og at den der- 
med vil afgjøre sin Husleie. 
Efter Boies Iagttagelser indfandt Storken sig i Hertug- 
dømmerne aldrig før den 19%de Februar og aldrig efter den 
