631 
med lange Tæer, der ere forenede ved en hel Svømmehud; 
Tarsen ikke længere end de to inderste Led af Mellemtaaen; 
Bagtaaen trind og uden Hudlap. Vingerne meget store, 
med lange AÅrmknokler, men noget korte forreste Svingfjer, 
saa at Bagvingen næsten er af samme Længde som For- 
vingen; liste og 4de Svingfjer lige lange, Zden og 3die længst; 
Halen med 18—24 Styrere, afrundet eller but kegleformigt 
tilspidset. 
Svanerne udmærke sig ved deres Størrelse, Skjønhed 
og den lange Hals, der bæres mere eller mindre S-formigt; 
saavel denne som de store Vinger, der under Svømningen 
bæres høit, undertiden opreiste som Seil, gjøre dem uskik- 
kede til at dykke. I Vandet stille de sig ofte, ligesom 
Gjæssene og de ikkedykkende Ænder, med Halen iveiret, 
for med den lange Hals at nåae Bunden og søge deres 
Føde, der fortrinsvis bestaaer af Vandplanter. Naar de ud- 
hvile sig, lægge de den ene Fod udstrakt paa Ryggen; de 
flyve meget tungt op, men ere de først i Luften, er deres 
Flugt udholdende og høi, skjøndt temmelig langsom; deres 
Gang er tung og våklende, men de svømme fortræffeligt, 
roligt og med en vis Anstand, hvorfor de ogsaa holdes 
tamme til Pryd for Søer og Damme. = Vinteren driver dem 
altid sydligere, og de forekomme paa denne Åarstid, tildels 
i store Flokke, ved vore Havkyster. I Yngletiden holde de 
sig til Indsøer og andre Ferskvande, ofte langt fra Havet; 
den store Rede bestaaer af Vandplanter og er ofte anlagt 
midt i Vandet. Hannen beskytter og forsyarer ikke blot 
den rugende Hun, som den undertiden gjør Selskab paa 
Reden, men er den ogsaa behjælpelig med at føre Ungerne 
omkring og skaffe dem Føde. Med Undtagelse af, at Hunnen 
er mindst, er der ingen ydre Kjønsforskjel; Ungerne faae 
først i det tredie Aar de Gamles Dragt. 
