680 
Fløielsand, Oidemia fusca, (L,) 
Syn. Anas fusca, L. — Anas carbo, Pall. — Fuligula fusca, Steph. — 
Platupys fuscus, Brehm. — Melanitta fusca, Boie. — Fulix fusca, 
Sundew. 
Dansk: Fløielsand, hvidvinget Himmelhund, stor Himmelhund, Svartand. 
Norsk: Sjoorre. Svensk: Svårta. 
Artsm. Næbet (hos den gamle Han) med en rundagtig Pukkel ved 
Roden og med fjerklædte, opsvulmede Knolde ved Siderne af 
denne; Næseborene og Næbkanterne sorte eller rødgule; Benene 
og Tæerne rødagtige; Svømmehuden sort; Vingespeilet og en 
Plet ved Øret hvide; Hannen forøvrigt sort; Hunnen og Ungerne 
mørkebrune, påa Midten af Brystet og Kinderne smudsighvide. 
Hunnen næsten uden Pandeknold, Ungerne uden Spor dertil. 
Afbildn. Tab. XLVIN. (Anas fusea). — Suppl. Tab. 28.- 1, Hun. 
2, Ung Fugl. 
Længde 22”, Vingestrækning 36”. 
Iris perlehvid.. Hunnens Næb sortagtigt graat; Benene 
smudsigrøde med sort Svømmehud; Overkroppen mørke- 
brun; Underkroppen hvidgraa, mørkebrunt plettet; foran og 
bagved Øiet en hvidagtig Plet.  Speilet hvidt. Den unge 
Han er mørkere, Benene ere teglrøde, og Pletten påa Ho- 
vedet er mindre og utydeligere. 
Fløielsanden har ligesom Sortanden hjemme i den gamle 
Verdens nordligste Egne. Mod Efteraaret trækker den syd- 
ligere og er da talrigere ved vore Kyster end hin; om 
Vinteren søger den de store Indsøer i Sydeuropa, men 
mange forblive dog her. I Norge yngler den almindeligt 
ved de højtliggende Indsøer, især i Landets nordligere Egne; 
om Vinteren er den hyppig ved Fjordene paa Vest- og Syd- 
kysten. I Sverrig træffes den ynglende helt ned til Ble- 
kingen og det nordøstlige Skaane, men dog hyppigst i Lap- 
marken og den østlige Skærgaard. Fra Færøerne kjendes 
kun ét Exemplar (H. C. Muller), men fra Island og Grøn- 
land kjendes intet Tilfælde af dens Forekomst. Den holder 
