707 
Vingerne med meget stive Fjerskafter; de inderste Sving- 
fjer næsten ligesåa lange som de yderste; iste Svingfjer 
altid kortere end 2Zden og 3die, af hvilke snart den ene, snart 
den anden er længst; Halen med 12 til 14 meget stive, 
haarde Skafter; Hovedet lille, Panden lav, Halsen lang. 
Skarverne håve nogen Lighed med Skroferne (Pu/finus) ; 
fra Sulerne afvige de bl. A. derved, at de ere Svømmedyk- 
kere, idet de med et Spring og med tilsluttede Vinger tvinge 
sig under Vandlinien og fange Fiskene, som ere deres 
eneste Næring. Deres Hovedopholdssted er Havet, men 
nogle opholde sig påa Ferskvand i Yngletiden, da de leve 
i Kolonier og bygge Reder paa Klipper og Skær eller paa 
Træer. Hunnen lægger 3—4 grøn- eller blaahvide Æg, 
bedækkede med en hvid, blødere Kalkskorpe. 
Kormoran-Skarv, Graculus carbo, (L.) 
”yn. Pelecanus carbo, IL. — Phalacrocorax carbo, Briss. — Halieus 
cormoranus, Naum. — Halieus carbo, Illig. — Cormoranus carbo, 
Temm. — Carbo cormoranus, Lac. 
Dansk: Skarv, Kormoran, Søravn, Aalekrage, Aaletyv. I det sydlige 
Fyen: «van Deurs's Fugle», siden de ynglede ved Nakkebølle. Norsk: 
Skarv, Kvitlaaring, Kvitlaarskarv. Svensk: Hafstjåder, Ålkrok, Ålkråka, 
Skarf, Storskarf.  Færøisk: Hiblingur (M.), Hiplingur (H.). Islandsk: 
Skarfr, Dilaskarfr. Grønlandsk: Okaitsok. 
Artsm. Næbet af Hovedets Længde, længere end Tarsen, ved Roden 
meget tykkere end mod den krogformige Spids; Halen med 14 
Styrere. 
Afbildn. Tab. L, (Carbo cormoranus). — Suppl. Tab. 32. 1, Hun. 
2, ung Fugl. 
Længde 28—36”. 
Næbet fra Mundvigen 3”, 10”, sort, paa Siderne graat, 
ved Hagen gulagtigt. Iris først brungraa, siden brungrøn, 
tilsidst grøn.  sSvælgposen og Øiekredsen nøgne, i den 
unge Alder svovlgule, senere mat pomerantsgule; Tøilen 
