nd? 
over til det Kgl. naturhist. Museum. Her fandtes de endnu 
i Sommeren 1845. Tre Aar senere, da Prof. Reinhardt kom 
hjem fra Galathea-Expeditionen, fandtes disse to interessante 
Stykker ikke mere i Samlingen. 
Dens Kjød skal være velsmagende og — navnlig de 
Unges — have Lighed med Haresteg. 
Pelikanslægten, Pelecanus, L. 
Næbet overordenligt stort og langt, lige, fladt og bredt. 
Overnæbet ender med en stærk, sammentrykt Krog. Under- 
næbets Grene støde først sammen helt ude ved Spidsen og 
danne Rammen for en slap, nøgen, sækformigt nedhæn- 
gende Hud. Ansigtet og Struben nøgne; Næseborene nær 
ved Panden spalteformige. Benene som hos Skarverne, 
men højere, og Mellemtaaens Klo ikke saugformig takket. 
Vingerne middellange, med korte, stærke Svingfjer og 
med saa lange Armknokler, at naar de ere sammenlagte, 
naae de bageste Svingfjer til Spidsen af den” 2den Haand- 
svingfjer, der er længere end den i1ste og alle de andre. 
Halen kort, bred, afrundet, med 20—24 Styrere. 
Pelikanerne, som høre til de største Svømmefugle, leve 
påa større Floder, Søer og paa Havet; de fange, ligesom 
Skarverne, ved Svømning og Dykning en stor Mængde Fiske, 
som foreløbigt opbevares i den elastiske Svælgpose. De 
flyve temmelig godt, gaae med halvt opreist Krop og vidt 
adskilte Fødder, kunne, ligesom Skarverne, sidde påa Træer, 
fælde kun én Gang om Aaret, men bruge lang Tid for at 
omskifte Ungedragten med den udfarvede. De lægge 2 til 
4 Æg i Nærheden af Vandet imellem høie Væxter og til- 
høre de varmere Egne af Jordkloden. 
