SVENSK BOTANISK TIDSKRIFT. 1915. BD: 9, H. 1. 
STÅNDORTENS INFLYTANDE PÅ CIRSIUM 
ACKULE T: 
AF 
SVEN G:SON BLOMQVIST 
Acaula brukar man, som bekant, kalla sådana växter, som hafva 
förkrympta ofvanjordiska stamdelar. Inom vår flora ha vi trenne 
välbekanta exempel, nämligen Cirsium acaule L., Primula acaulis 
Jacq. och Silene acaulis L. I dessa fall hafva vi att göra med 
systematiskt väl begränsade arter, skilda at från sina närmaste 
släktingar genom äfven andra karaktärer än acaulismen. Men där- 
jämte kan man tala om en annan kategori acaula växter, som hos 
oss ha ett flertal representanter t. ex. Primula farinosa L. 1. acaulis 
Ahlqu., Primula officinalis L., 8. subacaulis Doell"), Androsace septen- 
trionalis L. f. acaulis Betz m. fl. Hos dessa är den mer eller mindre 
tydliga acaulismen i förhållande till stamarterna den enda speciella 
karaktären, hvarför de äfven af systematikerna uppfattas såsom 
blott former. Af anställda försök synes framgå, att de äro kon- 
stanta. Så har exempelvis WitTE (6, p. 63) anställt odlingsförsök 
med Androsace septentrionalis f. acaulis, hvarvid acaulismen visat sig 
vara i hög procent (87 4) ärftlig, öfriga uppfattas såsom hybridogena 
mellanformer. Anledning finnes alltså att uppfatta ofvannämda 
former såsom uppkomna genom mutation. WiTTE framkastar emeller- 
lid äfven tanken på »fixering af en genom yttre faktorers inverkan 
förvärfvad egenskap» och påpekar (7, p. 89), att alfvarväxterna hafva 
benägenhet att bli acaula, något som i viss mån bestyrkes af 
SJÖSTRAND (5), enligt hvilken Primula farinosa på alfvaret oftast 
träffas utan stängel. Sistnämnda omständigheter häntyda på att 
yttre faktorer kunna framkalla acaulismen. Emellertid återgå äfven 
') Funnen i Danmark enl. Lance (3). Ej nämnd i NeEumans flora, men det är 
antagligen denna form, som hos oss är iakttagen i Uppsalatrakten. 
