120 
nare anträffas den först i Sydtyskland. I England är den ytterst sällsynt, 
känd endast från en fyndort. 
Ramalina polymorpha ”strepsilis är utdelad från Vällista (Jämtland). Jämte 
Gyrophora arctica, Xanthoria lychnea och Rinodina cacuminum är den ka- 
raktärsväxt på toppen af större, spetsiga block ofvan trädgränsen i västra 
Jämtland (t. ex. på Vällista, Snasahögen och Stenfjället). 
Parmelia subargentifera är insamlad på en gammal askstam vid Västra 
Djurledet på sydsidan af Omberg (Östergötland). I likhet med flera andra 
sorediösa, sällan apotheciebärande bladlafvar har arten länge förbisetts 
eller misskänts af de svenska lichenologerna. Närmast liknar den en 
svagt utvecklad P. acetabulum, med hvilken den också antagligen har för- 
växlats. Så t. ex. torde E. FriEs' uttryck i Flora scanica (p. 261), »formsae 
imperfecte steriles apud nos in Quercubus vetustis hactenus tantum raris- 
sime lectze», afse just P. subargentifera. Den igenkännes dock ganska lätt 
på soredierna och den åtminstone i allmänhet mörkare färgen. Dessutom 
äro reaktionerna olika. Hos P. acetabulum antar medullarlagret röd färg 
vid behandling med kalilut men afficieras icke af klorkalk; hos P. subar- 
gentifera saknas däremot kalireaktion, under det att klorkalk framkallar 
en vacker rödfärgning. I Ombergstrakten hade jag sistförflutna sommar 
tillfälle att iakttaga föreliggande art på flera ställen; för öfrigt är den mig 
bekant från flera fyndorter från Skåne ända upp till Uppland. — Som 
artnamn har enligt nu gällande nomenklaturregler P. subargentifera (1875) 
prioritet; som varietet hade den urskilts redan 1840 af L. E. SCHZRER 
(P. olivacea a« corticola b. conspurcata) och senare af A. MASSALONGO (P. oli- 
vacea var. leucocheila). Synonym är P. verruculifera Nyl. (1878). 
Toninia cinereovirens var. verruculosa anträffades redan af S. ALMQUIST 
på Täljstenberget och vid Skurdalsporten (västra Jämtland). På båda lo- 
kaliteterna har jag återfunnit den. De utdelade exemplaren äro insamlade 
dels på sistnämnda lokalitet, dels på sydsluttningarna af Stenfjället nära 
Storlien, innanför den norska gränsen. Rörande formens systematiska 
rang vågar jag ej fälla något bestämdt omdöme, utan följer i detta hän- 
seende TH. M. FRrRIEsS. Från T. squalida, som förekommer mångenstädes 
kring Storlien, torde den i alla fall vara väl skild. 
Från samma lokaliteter härstamma också T. candida och Lecidea rubi- 
formis. Den senare hade icke iakttagits af ALMQUIST, som endast under 
några timmar hade tillfälle att undersöka den ovanligt rika lafvegetationen 
mellan Skurdalshöjden och Skurdalsporten och af ogynnsamma väderleks- 
förhållanden helt och hållet hindrades från att bestiga det likaledes syn- 
nerligen lafrika Stenfjället. : 
Lecidea sphacelata är insamlad på Snasahögen, där den förekommer 
mångenstädes i sällskap med Caloplaca nivalis, Lecanora curvescens och 
Toninia squalescens. Tillsammans med dessa och några mera tillfälligt 
uppträdande arter, såsom Caloplaca ccesiorufa var. cinnamomea, Rinodina 
chionea, Lecidea cinereorufa, L. demissa och L. arctica, bildar den en 
egendomlig lafassociation på små Andreca-tufvor på mer eller mindre 
starkt sluttande hällar, som länge under försommaren hållas fuktiga af 
nedsilande smältvatten. Sparsamt har jag dessutom anträffat den på Sten- 
fjället. Dess geografiska utbredning är föga känd (jfr. TH. M. FRIES, 
