136 
Detta gör att de för växtlighet lämpliga ståndorterna bli af olika 
karaktär och utveckla sig olika. Å ena sidan gröpper med grop- 
mossar—små hedar med ris och renlaf—lämpliga platser för tallen. 
Å andra sidan stränder—strandängar—örtbackar (SELANDER p. 323; 
friska fältbackar» BERGROTH p. 36 ex p., jfr nedan) —löfängar i 
lä mellan bergknallarne. I förra fallet uppstå därför bergsöar, 
klädda af tall på lämpliga, tillräckligt vindskyddade platser -— och 
sådana äro här icke sällsynta uppe på själfva bergen, tack vare 
Förf. fot. 1911. 
Fig. 2. Landskap från Ut-Fredel, Rådmansö. 
den lifligare topografien —, i det senare öar utan tall och öfver 
hufvud utan trädvegetation uppe på de släta bergen, men med löf- 
trädsvegetation i dalarne. 
Denna motsättning finns äfven i finska skärgården. BERGROTH 
omtalar att allmogen där åtskiljer »bärgholmar» och »ängesholmar», 
hvaraf de förra »karaktäriseras af den ofvan skildrade ris- och 
mossformationen, som betäcker deras bärggrund på vida sträckor 
upptill», de senare åter »alltid ha en riklig och ofta yppig löfträds- 
vegetation vid stränderna äfvensom på sluttningarna mot dälderna>, 
(p- 34). 
Associationsföljden i »bärgholmarnes» gröpper ända till det stadium, 
då de erbjuda lämpliga ståndorter för tallen, är detaljeradt skildrad 
af HÄYRÉN (1914; jfr speciellt hans skemata pp. 73, 74, 75 och 91 
samt inledningen pp. 36, 37). Dylika samhällen finnas äfven all- 
