156 
Jag tror att man. kan underordna alla dessa fenomen en gemen- 
sam synpunkt: den minskade konkurrensen arterna emellan. Kon- 
kurrensens betydelse för utformningen af växtsamhällena har ofta 
blifvit framhäfd, ja den har berörts af snart sagdt alla författare 
som sysslat med växtgeografiska frågor, men nästan lika ofta, sy- 
nes mig, affärdats alltför lättvindigt till förmån för klimatiska funde- 
ringar. Ännu gälla WARMINGS ord (1902 p. 84): »Ein Faktor, der 
bei den Fragen nach der Verbreitung der Arten und der Bildung 
der Vereine nicht immer beröcksichtigt worden ist und den nament- 
lich NÄGELI hervorgehoben hat, darf nicht vergessen werden: der 
Kampf der Arten untereinander.» Han fortsätter: »Eine wie 
kleine Rolle namentlich die chemischen Unterschiede des Bodens 
spielen, zeigen z. B. die botanischen Gärten mit ihren von den 
verschiedensten Böden stammenden Pflanzen, die hier in demselben 
Boden vorzäöglich wachsen.»> — Man kommer verkligen ofta att 
tänka på en botanisk trädgård, då man ser växtsamhällena ute på 
skären. 
I Norrlands sydberg ha ANDERSSON och BIRGER funnit floristiska 
egendomligheter lika dem i skären: sydliga arter och fjällväxter om 
hvarandra på samma lokaler. Här måste detta förhållande förkla- 
ras enbart på grund af den minskade konkurrensen, ty här finns 
hvarken luftfuktighet eller atmosfäriskt salt att ta sin tillflykt till 
(jfr SERNANDER 1899 och FRÖDIN 1911 och 1912). 
D:r DAHLSTEDT meddelade mig en gång med anledning af ett 
föredrag, som jag höll om vegetationen på skären, att han på svedda 
och dylika platser i inlandet vid nykolonisationen sett egendomliga 
samhällen uppkomma, sammansatta af växter som normaliter icke 
höra ihop, samhällen som hade starkt tycke af dem jag beskrifvit 
från skären. Ännu ett bevis för konkurrensens afgörande betydelse. 
Hvad är det då som mildrar konkurrensen uti i hafsbandet? Det 
ringa artantalet, den omständigheten att så många arter äro ute- 
stängda. Först och främst äro en hel del uteslutna på grund af 
bristande spridningsförmåga. Dock är det förvånansvärdt, hur myc- 
ket växterna synas kunna uträtta i den vägen med små möjligheter. 
Phalaris arundinacea t. ex. och Glaux maritima, som äro vanliga 
ända långt ut, där milsvida vatten skilja öarna, ha bägge frön som 
sjunka i vatten, äfven sält (BIRGER p. 266). Phalaris reder sig väl 
därigenom att' fröna flyta med halmen. Hur den lilla Glaux bär 
sig åt är svårare att förstå. Kanske sprides den epizoiskt med 
strandskator o. d. Gynnsamt ställda äro som vi sett växter, som 
