165 
Den statistik, jag senast meddelat, är visserligen allt för ofull- 
ständig för att medgifva en matematisk analys af den förut be- 
skrifna, på undersökning af ett individ grundade variationskurvan. 
Det framgår emellertid otvetydigt, att primäraxlarnas korgar inne- 
hålla det största antalet strålblommor (31—35) och tertiäraxlarnas 
det minsta (21—24). Hvad beträffar sekundäraxlarna, förefanns hos 
dessas korgar, som synes, en mera betydande variationsbredd 
(21—34), i det att strålblommornas antal växlade mellan det högre 
värde, som erhållits för primäraxlarnas strålblomsantal, och det 
lägre, som tertiäraxlarnas visar. 
Tillämpas nu dessa slutsatser på ofvan beskrifna fall, så kom- 
mer man till den uppfattningen, att kurvan för individets totala 
variation i fråga om strålblomsantalet i själfva verket representerar 
en summationskurva, uppkommen genom kombination af de tre, 
hvilka angifva variationen i berörda hänseende hos primär-, sekundär- 
och tertiäraxlarna hvar för sig. Huru de senare kurvorna själfva 
äro byggda, kan icke med bestämdhet angifvas, då härför erfordras 
elt rikhaltigare empiriskt material än som i detta fall stått till 
mitt förfogande. 
Som bekant, leder en statistisk undersökning af strålblommornas 
numeriska variation inom familjen Compositae i regel till polytoma 
kurvor. LupwiG beskrifver dessa på följande sätt (IV, 100): »>Die 
Variationscurven der Compositen-Randstrahlen haben sämmtlich, 
soweit sie bisher bestimmt wurden, die Hauptgipfel bei den Zahlen 
HESTIRIEONACEL 3, 0, 0; få, 21,34 bBorketen: sowobludienmo- 
nomorphen wie die mit secundären Maximis versehenen. Auch die 
secundären Maxima liegen, soweit sie besonders hervorragen, haupt- 
sächlich bei diesen Zahlen. Daneben kommen am häufigsten und 
allein noch regelmässig die Doppelten und seltener weitere Vielfache 
dieser Zahlen vor. . .2!) 
Den kurva, som visar ifrågavarande variation hos det af mig 
undersökta Anthemis-individet, har, som ofvan betonats, topp-punkter 
vid talen 22, 27, 32, sålunda vid tal, som följa med intervaller af 
5 enheter. Såsom någon FiBOonaccr-kurva kan den tydligen icke 
utan vidare betecknas, men i betraktande af dess egenskap af 
summationskurva, får det icke anses otänkbart, att det här endast 
') Se äfven VoGLers i litteraturförteckningen anförda uppsats, enligt hvilken 
den Lupwic'ska lagen till sin räckvidd betydligt inskränkes och i vissa fall torde 
få betecknas som definitivt ohållbar. 
Då 
Svensk Botanisk Tidskrift 1915. 12 
