SVENSK BOTANISK TIDSKRIFT. 1915. BbD 9, H. 2. 
NÅG RACMÄRKIIGA SYDBERG LUÉB 
JEATENVÄARIE 
TVÄNNE NYA LOKALER FÖR POTENTILLA MULTIFIDA 
AF 
JOHN FRÖDIN 
I sitt stora arbete >Den norrländska florans geografiska fördelning 
och invandringshistoria» hafva som bekant GUNNAR ANDERSSON och 
SELIM BIRGER lämnat en detaljerad och klar sammanställning af de 
resultat, som den af dem startade och fullföljda sydbergsforskningen 
hittills uppvisat. Att den emellertid ej ännu kunnat likformigt genom- 
föras öfver det vidsträckta Norrland, är ju blott hvad man kunnat 
vänta och författarne nämna själfva (7, 9), att vissa områden i detta 
hänseende fortfarande äro nästan alldeles outforskade. Såsom sådana 
trakter omtalas särskildt dels öfre Vindelälfvens källområde, dels 
området omkring Lule-älfvens källor N om Virijaure. Tilläggas kan 
att från hela St. Lule älfs dalgång saknas alla uppgifter rörande dess 
sydbergsvegetation. 
Under min vistelse i sistnämnda trakter sommaren 1914 kom jag 
emellertid i tillfälle att ägna någon uppmärksamhet åt de därstädes 
befintliga sydbergen. I efterföljande rader skall jag i korthet redo- 
göra för mina därvid gjorda iakttagelser. 
Af alla våra norrländska älfdalar torde Stora Lule älfs vara den 
djupast nedskurna och kraftigast markerade. Man bör därför kunna 
vänta, att dess dalsidor skola uppvisa godt om tvära branter och 
stup med nedanför liggande rasmark, och att alltså de topografiska 
förutsättningarne för uppkomsten af sydbergen ganska allmänt skola 
förefinnas. I själfva verket äro emellertid de verkliga sydbergen 
mycket ojämnt fördelade på skilda afsnitt af dalgången. I barrskogs- 
och myrområdet torde de vara mycket sällsynta. På hela den 
cirka 70 km långa sträckan mellan Harsprånget och Jaurekaska 
(vid St. Lule Vattens öfre ända) är nämligen terrängen så svagt ut- 
modellerad, att knappast ett enda verkligt sydberg med tillhörande 
rasmark torde kunna anträffas. Helt annorlunda förhåller sig det 
