parti af dalgången, som genomskär högfjällskedjan och den närmast 
O om denna belägna delen af lågfjällszonen. Längs nordsidan af 
mellersta och östra Langesjaure resa sig ganska imponerande låg- 
fjäll med mot S och SSV brant fallande sidor. Af dem torde särskildt 
Koinosatjäkko och HRappokvare förtjäna att ingående undersökas. 
Ännu bättre är sydbergstopografien utvecklad i själfva högfjälls- 
zonen. Särskildt ofvanför Stora Sjöfallet träffar man väldiga, flera km. 
långa syd- och sydvästbranter. Tyvärr bestå de öfvervägande af 
ganska näringsfattigt material, nämligen af hårda, i grofva block 
sönderfallande graniter och syeniter. Undantag härifrån utgöra dock 
högfjällszonens östligaste delar, hvarest den östra silurens kalk- 
haltiga sandstenar och lerskiffer intaga dalbottnarne och uppbygga 
bergbranternas nedre partier. Här utgöras sydbergens rasmarker 
ställvis av näringsrik, finkornig vittringsjord, på hvilken man kan 
vänta att möta en rikare vegetation. Ungefär likvärdiga med dessa 
äro de östliga sydberg, 1 hvilka berggrunden består af lättvittrad 
diabas, särskildt om, såsom ofta är fallet, kalkhaltigt grundvatten 
genomsätter denna. 
Först V om hösgfjällszonen anträffas ett i näringsfysiologiskt hän- 
seende lika gynnsamt substrat, näml. den västliga silurens s. k. 
»milda» skiffrar. Emellertid är topografien här mjukare, och ut- 
präglade sydbranter äro därför mera sällsynta. En vackert utbildad 
sådan är emellertid Skejatjåkkos SV-sida. I detta sydberg torde 
man kunna finna en förenande länk mellan nedre Lule-dalens och 
Nordlands sydbergsflora. 
De af mig undersökta sydbergen ligga på den cirka 15 km långa 
sträcka af Luledalen, som är belägen mellan högfjällens östra gräns 
och Stora Sjöfallet. Utom af massformiga bergarter, syeniter och 
diabaser, uppbyggas de alltså, åtminstone 1 sina nedre delar, äfven 
af den östliga silurens sandstenar, kvartsiter och lerskiffror. Både 
med hänsyn till vertikal och horisontal utsträckning äro de alla 
jämförelsevis oansenliga. Men denna omständighet torde i allmän- 
het endast oväsentligt influera på sydbergens karaktär af ekologiska 
tillflyktsorter för värmeälskande arter. 
1. Piervits. På norra sidan om Langasjaure och på själfva gräns- 
linjen mellan urbergsområdet och högfjällszonen reser sig lågfjället 
Suppats. Mellan dess fot och sjöstranden höja sig några tämligen 
fristående bergkullar, som enligt kartan tillsammans benämnas 
Piervits. Den som ligger närmast stranden är relativt liten och 
