206 
Eller i båda nordbergen tillsammans 33 arter, hvaraf 15 fjällväxter. 
Som man kan vänta saknas alla sydskandinaviska arter, medan fyra 
dylika finnas på de motsvarande sydsidorna (jfr sid. 196 o. 198 ofvan). 
Men äfven andra olikheter finnas. De nordiska mesoyterna äro 
till antalet 10 i de tvänne sydbergen. På nordsidorna återfunnos 
endast tvänne af dem, nämligen Chamcenerium angustifolium och 
Campanula rotundifolia. Vidare saknades äfven Lappula deflexa, 
hvilken däremot regelbundet uppträder i sydbergen (se ofvan). 
Den har af ANDERSSON och BIRGER förts till en öfvergångsgrupp 
mellan nordiska arter och fjällarter (7, 100). Sannolikt antyder emel- 
lertid nyssnämnda omständighet, att den bör räknas till en mera 
termofil kategori. 
Dessa olikheter beträffande sammansättningen af vegetationen i 
nord- och sydbergen betingas alla af skillnaden i exposition och 
temperatur. Och denna faktor influerar äfven på den artgrupp, som 
är talrikast företrädd på båda slagen af lokaler, nämligen det al- 
pina elementet. Af tab. 2 framgår, att detta är representeradt med 
ej mindre än 17 arter i de 6 sydbergen, medan i dessa endast 6 
sydskandinaviska arter förekomma. Äfven ANDERSSON och BIRGER 
framhålla det stora antalet fjällarter i sydbergen och anse, att de 
därstädes förekommande äga en jämförelsevis stor värmelatitud. I 
stort sedt är väl detta riktigt, om också ännu ett par faktorer före- 
ligga, som härvidlag inverka. Så vidt jag funnit växa nämligen det 
största antalet af sydbergens fjällväxter endast där grundvattnet 
framsipprar, och detta är gifvetvis kallare än markytan i allmänhet 
på' dessa lokaler. På grund af sitt vanligtvis stora urlakningsom- 
råde är det också mycket kalkhaltigt, äfven om marken i och för 
sig är kalkfattig. Ofta finner man nämligen ansenliga kalkutfäll- 
ningar på bergytorna. Nu är det ju kändt, att »en del arter, som 
inom sitt egentliga klimatområde förekomma på all slags mark inom 
sina gränsområden föredraga kalk» (1, 45). Och det finnes skäl för 
den uppfattningen att denna kalkmarkens förmåga att förskjuta 
vissa arters klimatgränser utåt icke blott gör sig gällande vid de 
öfre gränserna utan också vid de nedre (mot för varma trakter). 
En blick på tab. 2 ger genast vid handen att sydbergens fjäll- 
växter öfvervägande uppträda i hammaren, medan de sydskandina- 
viska arterna äro mera jämnt fördelade mellan denna och rasmar- 
ken. Artlistan sid. 205 visar, att det alpina elementet äfven i nord- 
bergen undvika rasmarken. Detta kan ej gärna bero på att kon 
kurrensen med starkare former här är svårare, ty vegetationen är 
