209 
Tätt intill sydbergslokalerna, endast ett fåtal m. ofvanför berg- 
roten förekomma alltså fjällhedsassociationernas alpina kommen- 
saler i stort individantal, och därifrån ha de nedvandrat i de nord- 
liga hamrarne men ha undvikit de lika tätt intill belägna sydliga. 
Detta torde svårligen kunna bero på annat, än att de senare lo- 
kalerna uppvisa så stora värmemängder, att de ej af nämnda arter 
kunna fördragas. Härmed öfverensstämma f. ö. mina tidigare rön 
beträffande dessa arters termiska plasticitet (5) och ANDERSSONS 
och BIRGERS uppfattning i denna sak (1, 104). 
Af tab. 2 och artlistan sid. 205 framgår emellertid också, att i 
sydbergen ett antal fjällarter förekomma, hvilka ej återfinnas i nord- 
branterna. Detta får väl t. v. förklaras därmed, att fjällväxterna i 
allmänhet äro utpräglade ljusväxter och följaktligen hafva svårt att 
trifvas på svagt exponerade lokaler. De fjällhedsarter, som gå 
ned i nordbranterna, förekomma ej heller i större frekvens där- 
städes. 
Endast undantagsvis har jag träffat nord- och sydberg med så 
direkt jämförbara yttre förhållanden, att såsom ofvan skett slut- 
satser kunnat dragas rörande orsakerna till olikheterna i deras 
vegetation och flora. Vanligen uppvisa dessa slag af lokaler ett 
flertal yttre afvikelser, och det blir då svårt att afgöra, hvilken 
eller hvilka som betinga växtlifvets olikheter. Ännu ett fall, där 
förhållandena ligga tämligen tydliga, torde därför förtjäna att an- 
föras. 
Midt emot de ofvan omtalade sydbergen Tarvasvarats och Keb-: 
nats reser sig på andra sidan Langasjaure den lilla fjällkäglan Tjä- 
pores ungefär ett par 100 m. S om Luleb Kirkaos sydligaste ut- 
språng. Toppen, som enligt af mig utförd barometerafvägning når 
en höjd af 854 m., består af hyolithuszonens lösa, kalkhaltiga ler- 
skiffrar. Några m. under densamma vidtager så väl på nord- som 
på sydsidan en rasmark af samma material. I näringsfysiologiskt 
hänseende utgör den således det yppersta substrat för vegetationen. 
Båda sidorna äro i lika hög grad vindexponerade, markytans lut- 
ningsvinkel och tillgången på grundvatten synes vara lika stor å 
båda hållen. Alla yttre faktorer torde därför å båda sluttningarna 
visa samma intensitet utom temperaturförhållandena. Lokalerna 
ifråga företedde emellertid högst väsentliga olikheter med hänsyn 
till vegetationen. På nordsidan var rasmarken klädd med ett mera 
eller mindre sammanhängande växttäcke ända till några få m. ne- 
danför bergroten. Det bestod hufvudsakligen af följande arter: 
