211 
har stor värmelatitud (9, II, 225). Att arten i allmänhet saknas i 
sydbergen (1, 105) torde alltså knappast bero på dessas höga tem- 
peratur. — Äfven Potentilla nivea torde få räknas till de i viss mån 
termofila fjällväxterna, i det att den regelbundet träffas på varma 
lokaler i regio alpina. 
Den floristiska anomali, som karaktäriserar de norrländska syd- 
bergen och hvilken exemplifieras af tab. 2 ofvan, betingas dock ej 
enbart af de säregna temperaturförhållandena, utan beror äfven på 
tillvaron af rasmarken, hvilken förhindrar barrskogens framträngande 
(1,60). Denna marktyp uppkommer dock endast vid foten af klipp- 
sluttningar med stor lutningsvinkel, och den är därför bunden till 
områden med djärft utmejslade terrängformer, sådana som skapats 
genom inlandsisen, hvilken genom sidoerosion vidgade dalgångarne 
(7, 81—83). Sydbergen äro således i geomorfologiskt hänseende 
mycket unga bildningar, och därtill äro de säkerligen mycket för- 
gängliga. Det genom vwvittringen lossnande materialet hopas i allt 
större massor vid hammarens fot, och sålunda växer rasmarken 
allt högre upp emot denna. Slutpunkten i utvecklingen är nådd, 
när den nått upp till hammarens öfverkant. Sydberget har där- 
igenom öfvergått från det aktuella utvecklingsstadiet till det fossila. 
Gifvetvis inverkar denna process på den i sydberget lefvande 
växtvärlden. Då genom rasmarkens tillväxt hammarens areal allt- 
mera aftar, försvåras ju persistensen särskilt för det floraelement, 
som i sydberget hufvudsakligen är hänvisadt till hammaren, näm- 
ligen fjällarterna. Af de här beskrifna sydbergen har Kanisvaralj 
nått närmast slutstadiet; dess hammare skjuter endast 2—5 m. upp 
öfver rasmarken. Också är antalet fjällväxter här synnerligen litet 
(se tab. 2). 
Men i och med detsamma att hammaren genom rasmarkens till- 
växt blir allt mindre, minskas ju den yta, hvarifrån material till- 
föres raskäglan. Tillskottet aftar därför per tidsenhet, d. v. s. ras: 
marken tillväxer med kontinuerligt aftagande hastighet. Detta med- 
för, att den växer i stabilitet, d. v. s. den faktor, som förhindrar 
uppkomsten af ett slutet växttäcke, nämligen rörligheten, gör sig 
allt mindre gällande. Då det fossila stadiet nås, torde vanligen en 
sluten vegetation redan täcka hela rasmarken. Härmed förlorar 
sydberget sin växtgeografiska karaktär: de alpina och sydskandi- 
naviska floraelementen duka under i kampen mot den inbrytande 
skogsvegetationen. Det senares undergång påskyndas gifvetvis också 
