213 
hetligt, att vegetationen kan uppfattas som en verklig formation och 
alltså kan betraktas som utgångsformation för den utveckling, hvars 
slutformation utgöres af barrskogen. Liksom i här berörda fall torde 
Chamenerium:angustifoliumi allmänhet vara karaktärsväxt för nämnda 
utgångsformation. Och denna öfverensstämmer alltså i detta hän- 
seende med en annan dylik, nämligen med den, som påbörjar utveck- 
lingen där barrskogen borthuggits. På sådana öppna platser upp- 
träder ju arten ofta beståndsbildande, vanligen i sällskap med Aira 
flexuosa, medan den vid Kanisvaratj på grund af den jämförelsevis 
stora beskuggningen åtföljes af mesofyter sådana som Rubus saxatilis 
och Viola Riviniana. 
Härkomsten af sydbergens sydskandinaviska arter har af ANDERS- 
SON och BirRGER ganska utförligt diskuterats. De anse, att de invandrat 
till sina nuvarande lokaler på tvänne vägar, nämligen dels längs bott- 
niska kustlandet, dels utefter norska kusten. Detta skulle ha skett 
under det postglaciala värmeoptimet, under hvilket arterna i fråga 
allmänt uppträdde i norra Sveriges dalfören. Härifrån ha de genom 
klimatförsämringen fördrifvits till sydbergens varma lokaler, på hvilka 
de alltså förekomma som relikter från värmetiden (17, 156). 
I: motsats härtill häfdar THorE C. E. Fries, att spridning af de 
sydskandinaviska arterna till Torne Lappmarks sydberg äfven under 
nuvarande klimatförhållanden kan äga rum, och att dessa alltså ej 
böra uppfattas som relikter, eftersom de skulle funnits i sydbergen 
äfveh om den postglaciala värmetiden aldrig inträffat (4, 337). 
Det torde emellertid vara svårt att tillämpa en sådan uppfattning 
på hela det sydskandinaviska floraelementet i de norrländska syd- 
bergen. Den stöder sig naturligtvis på teorierna om den långväga, 
språngvisa spridningen, medan de båda förstnämnda författarne hålla 
före, att den långsamma, stegvis skeende vandringen ensam har 
praktisk betydelse. — Visserligen torde det numera få anses fast- 
slaget, att spridning öfver långa distanser verkligen förekommer, men 
först när man konstaterat, huru ofta dylik inträffar, kan det afgöras, 
om densamma verkligen har växtgeografisk betydelse. I alla hän- 
delser kan denna faktor svårligen ensam lämna en tillräcklig för- 
klaring till utbredningen af en hel artgrupp, i hvilken de mest skilda 
grader af spridningsförmåga finnas representerade. Härtill kommer, 
att om man också kunnat konstatera fall af långväga spridning 
under gynnsamma förhållanden, så minskas vid arternas klimat- 
Svensk Botanisk Tidskrift 1916. 15 
