214 
gränser utsikterna för att en sådan verkligen skall bli effektiv. En 
dylik tillfällig spridning ger väl vanligen upphof till endast ett enda 
individ på den nya lokalen, och arter, som annars äfven äro allo- 
gama, blifva därigenom hänvisade till fortplantning uteslutande på 
autogam väg åtminstone under första generationen. Härigenom 
torde frönas grobarhet minskas och kanske äfven artens förmåga 
af anpassning efter de nya vidriga klimatförhållandena nedsättas. 
De af SELANDER gjorda rönen i Stockholmstrakten synas äfven 
peka i denna riktning. De under värmetiden invandrade xeroterma 
arterna äro därstädes inskränkta till de områden, som redan då 
voro fastland, och hafva i allmänhet ej spridt sig till öar, som under 
senare kallare perioder uppstått (11). Likväl torde dessa senare 
vanligen vara endast några få km. aflägsna från de gamla lokalerna, 
och det torde därför vara så mycket mindre sannolikt, att de norr- 
ländska termofilerna, som nu lefva på sina respektive klimatgränser, 
skulle äga förmåga att i våra dagar förflytta sig öfver minst 10 gånger 
så stora distanser till sina nuvarande ståndorter i sydbergen. 
Ett generellt omdöme om sydbergens hela termofila artgrupp är 
naturligtvis dock obefogadt. En del af dess konstituenter förekomma 
ju på ett stort antal tätt intill hvarandra belägna lokaler längs dal- 
gångarne, och deras ståndorter kunna sålunda i form af långa kedjor 
stå i förbindelse med arternas sammanhängande utbredningsområden ,; 
på så sätt kan en recent spridning från dessa försiggå till sydbergen. 
Andra uppträda däremot endast i ett fåtal sydberg med mycket stora 
mellanrum. Här är en recent rekrytering af ofvan angifna skäl 
knappast möjlig, utan förekomsterna få betraktas som verkliga relik- 
ter. I sydberg, där de nu saknas, hade de i så fall gått ut under 
mellanliggande kallare tider. En förberedande granskning af, huru 
Luledalens sydskandinaviska arter fördela sig på dessa båda kate- 
gorier, kan vara af ett visst intresse. 
Af de sex anträffade arterna var Sedum annuum den enda, som 
förekom i alla de undersökta sydbergen (se tab. 2). Frekvensen på 
hvarje ståndort var dessutom mestadels stor. F. ö. synes arten ej 
vara inskränkt till de egentliga sydbergen, utan torde kunna anträffas 
i hvarje väl exponerad, barlagd terräng (se ofvan sid. 194). Den är 
också anträffad i fjällen både N och S om det här afhandlade om- 
rådet (1, 377). Artens sammanhängande utbredningsområde omfattar 
norska kusten ända till 71:a parallelen (9, II, 289). Vid Botten- 
hafvet är den däremot ej känd från kusten N om Örnsköldsvik 
(1, 377). I östra och inre Lappland synes den saknas. Lokalerna 
