215 
i fjällen torde därför ej stå i någon förbindelse med artens svenska 
utbredningsområde; att döma af dess stora frekvens i Luledalens 
redan undersökta sydberg får det däremot anses högst troligt, att 
arten V om Sjöfallet uppträder på de flesta varma lokaler ända bort 
till norska kusten. 
Erysimum hieraciifolium har jag anträffat i 4 sydberg (tab. 2). 
Äfven denna synes vara relativt allmän i de nordlappska sydbergen 
ända upp till Torne Träsk. Närmast Lule-området är den förut 
funnen af SVENSSON-WANGE vid Kajtumsjöarne (14, 31) och af 
VESTERGREN på Låddepakte i Sarek (1, 196). Den sistnämnda loka- 
len torde uppvisa en afsevärd höjd ö. h., och arten bör därför kunna 
förekomma äfven på ej alltför varma ståndorter. De här omnämnda 
lokalerna i Luledalen böra därför genom ståndorter i västra hög- 
fjällszonen och gränsområdet stå i förbindelse med artens stora 
sammanhängande område vid norska kusten (9, II, 68). Härför 
talar att den sedan gammalt är känd från Titir vid Virijaure (18, 92) 
och nyligen af TENGWALL antecknats från nordsidan af Vastenjaure 
(16, 270), d. v. s. från grannskapet af de pass, som från Norge leda 
öfver till Luledalen. Den har däremot ej anträffats i östra Lappland 
och förbindelse synes därföre saknas med utbredningsområdet längs 
Bottniska viken (1, 263). 
På i viss mån annat sätt förhåller sig Stellaria longifolia. Äfven 
denna uppträder i 4 af de nämnda sydbergen, men synes däremot 
ej hafva något större sammanhängande gebit i norra Norge (9, II, 150). 
I Sverige har den enligt ANDERSSON och BIRGER förut ej påträffats 
N om polcirkeln (1, 165), men utom mig har nu äfven SYLvÉNn funnit 
arten ofvanför densamma (15, 82) och det t. o. m. i regio alpina. 
Å andra sidan har jag äfven träffat den på jämn mark utom syd- 
bergen, och det är därför endast med tvekan som jag i likhet med 
ANDERSSON och BirRGER räknar den bland sydbergens sydskandi- 
naviska arter. Af dessa skäl och då dessutom BACKMAN och HOLM 
uppge densamma för barrskogsregionen, torde det vara troligt, att 
artens svenska utbredningsområde når ända fram till högfjällskedjan. 
Sannolikt är den mycket ofta förbisedd. 
Endast i tvänne sydberg har jag lyckats finna Potentilla argentea 
och på båda lokalerna bloit med ett par individ. Då den saknas 
i de fyra västliga sydbergen, kommer den troligen icke att i större 
utsträckning upptäckas närmare gränsen, allra hälst som den totalt 
saknas V om denna och först längre norrut, på gränsen till Tromsö, 
åter uppträder i ett litet område (9, II, 244). Enligt ANDERSSON och 
