216 
BirGER har den i: Sverige hittills ej påträffats N om polcirkeln 
(1, '165), . och de här beskrifna nya lokalerna skulle alltså vara de 
första i den arktiska delen af Sverige, på hvilka arten träffats som 
spontan. Enligt BACKMAN och Horm anträffas den sällsynt i Lule 
Lappmarks barrskogsregion. Härmed afses sannolikt den östligaste 
delen af densamma. - Någon mera. eller mindre oafbruten rad af 
lokaler torde i alla händelser icke förbinda de af mig funna stånd- 
orterna med artens sammanhängande gebit i Sverige. 
Fragaria vesca är af mig endast funnen i ett sydberg. Den är 
förut känd från ett par lokaler vid Kvikkjokk och Torne Träsk (1, 365) 
men synes icke vara vanlig i de nordlappska sydbergen. De af mig 
funna individen vid Tarvasvarats voro alla sterila. Om arten här- 
städes hufvudsakligen fortplantar sig på vegetativ väg, så är detta 
ännu ett skäl för att betrakta denna ståndort som en reliktlokal. 
Något starkare sammanhang med utbredningsområdet vid norska 
kusten torde i alla händelser ej finnas. Ännu mera isolerade äro 
högfjällslokalerna från den smala utbredningszonen längs Bottniska 
viken (1, 365). 
Mest märklig är kanske dock förekomsten 1 Luledalen af Viola 
Riviniana, som upptäcktes endast i ett sydberg. Enligt ANDERSSON 
och BIRGER är nämligen arten ej förut känd från något lappskt syd- 
berg (1, 94): På grund af båda dessa omständigheter torde det vara 
högst osannolikt, att densamma skulle kunna förekomma äfven V 
om St. Sjöfallet, där klimatet är ännu ogynnsammare. Någon recent 
spridningsförbindelse med det stora utbredningsområdet vid norska 
kusten är därför icke antaglig. Ännu längre är afståndet till det 
svenska utbredningsgebitet, hvars nordgräns torde sträcka sig genom 
mellersta Norrland. BACKMAN och HoLmM anföra nämligen ingen enda 
lokal: för arten från Lappland och endast en från Västerbotten, i 
Nysätra ungefär midt emellan Umeå och Skellefteå. Och MELANDER 
nämner såsom anmärkningsvärdt att arten ännu finnes nära sist- 
nämnda stad vid Falkberget (S, 208). 
De tre förstnämnda sydskandinaviska arterna Sedum annuum, Erysi- 
mum hieracitifolium och Stellaria longifolia torde alltså så allmänt före- 
komma i de nordlappska sydbergen atten spridningsförbindelse mycket 
väl kan tänkas fortfarande äga rum mellan dessa och arternas jäm- 
förelsevis närbelägna sammanhängande utbredningsgebit.. Däremot 
gäller om Potentilla argentea, Fragaria vesca och Viola Riviniana, att 
de endast synnerligen sporadiskt uppträda i dessa sydberg samt f. ö. 
visa så stora anspråk på värme, att något större antal i en och 
