217 
samma dalgång belägna ståndorter för dem ej gärna kan komma 
att upptäckas. Någon fortfarande pågående rekrytering från arternas 
aflägsna egentliga utbredningsområden är därför ej sannolik, utan 
böra de betraktas såsom verkliga relikter. 
Särdeles anmärkningsvärdt är också, att de sydskandinaviska 
arterna i allmänhet saknas i östra och inre Lappland. Sannolikt 
beror detta på att verklig sydbergstopografi här saknas och att 
skogsfloran för den skull öfverallt blifvit dominerande. Förhållan- 
det kan däremot icke bero på att den sista resten af inlandsisen 
här kvarlegat ända till värmetiden och därigenom hindrat termo- 
fyternas invandring. Såsom jag nyligen visat (7, 141—207) voro 
nämligen de högsta partierna af den sista isresten lokaliserade till 
trakten af Jaurekaska, som ligger blott cirka 20 km. O om de syd- 
skandinaviska arternas här beskrifna reliktlokaler. 
Af de arter, som jag anträffat i Luledalens sydberg, finnas utom 
de alpina och sydskandinaviska äfven några andra, som äro af ett 
visst intresse. Beträffande en af dem, Potentilla multifida, torde 
några ord vara på sin plats. Som bekant är arten förut känd en- 
dast från en enda skandinavisk lokal, nämligen den lilla holmen 
Paktesuolo i Tjäggelvas, Pite Lappmark, där den 1892 upptäcktes 
af E. NYMAN (10). Att döma af hans beskrifning synes den där- 
städes förekomma mycket sparsamt. De båda af mig funna loka- 
lerna ligga cirka 100 km. NNV om den gamla. På båda platserna 
var den liksom på Paktesuolo enbart lokaliserad till afsatser och 
skrefvor i hammaren. Vid Tarvasvarats förekom den ganska spar- 
samt, vid Östra Kebnats däremot rikligare, med individ som voro 
1,;—2,; dm höga och ymnigt blommande. En exakt uppskattning 
af antalet individ var emellertid omöjlig, emedan hammaren är 
obestiglig. 
Närmaste punkt utom Skandinavien, hvarifrån arten är känd, är 
som bekant Kannanlahti, nära Kandalaks vid Hvita hafvet, belägen 
på ett afstånd af cirka 600 km. från Lulelokalerna. Den därstädes 
förekommande formen har af NYLANDER beskrifvits såsom var. 
lapponica, till hvilken äfven den svenska formen synes höra. I så 
fall synes varieteten skilja sig ganska afsevärdt från hufvudarten i 
ekologiskt hänseende. Den senare är som bekant i Europa och 
Kaukasus alpin. De svenska lokalerna äro däremot belägna i barr- 
skogsregionens öfre del och utmärka sig för ett särskildt varmt 
lokalklimat. Att döma af NYMANs beskrifning är arten nämligen 
