439 
dast förekomma på öar, hvilka voro land redan under bronsåldern. De 
äro nästan alla rena xerothermer, en för svenska förhållanden enastående 
hög procent — 30,4 — af dem har sitt utbredningscentrum förlagdt till 
Asien och sydöstra Europa, under det att så godt som alla de öfriga, utom 
ett par alpina arter, äro utprägladt sydliga, och de äro koncentrerade 
till växtsamhällen af i Sverige sällsynt, torrvarm typ, hvilka visa stora 
likheter med gotländska och sydosteuropeiska formationer.» 
Återstå så de anmärkningar, ROMELL gör mot min tolkning af detta 
faktum. Det kan ej förklaras ur nu existerande förhållanden, enär uppen- 
barligen lefnadsvillkoren för växter äro alldeles de samma på de olika 
öarna, vare sig dessa nå öfver håganivån eller ej. Mig åtminstone synes 
det därför vara nödvändigt att sätta det i samband med en förändring 
i växternas lefnadsbetingelser, som inträffade ungefär då hafvet stod vid 
eller något under håganivån. Jag tror mig finna denna förändring i en 
ökning af nederbörden och en samtidig sänkning af lufttemperaturen. 
Att förhållandena i hafsbandet i vissa afseenden äro extrema, som ROMELI. 
med all rätt framhåller, och konkurrensen till följd däraf i viss mån 
hårdare än eljest, tyckes mig endast göra det troligare, att en artgrupp 
där kan komma att ligga under i kampen för tillvaron på grund af en 
äfven ganska ringa försvagning af de klimatfaktorer, som förut gynnat 
den, äfven när som i detta fall gruppen i fråga alls ej består af lifs- 
odugliga relikter, utan tvärtom af växter, som ännu i dag göra sig väl 
gällande i konkurrensen, så fort de edafiska förhållandena äro dem guns- 
tiga. Att »vattnen alltid varit vida» — t. o. m. något vidare vid denna 
tid, om man vill vara exakt — förefaller mig knappt ha med saken att 
göra. Att de vanskliga spridningsmöjligheterna i skärgården lämna till- 
fälligheter ett stort spelrum i fråga om växternas utbredning, är jag den 
siste att förneka; men det synes mig vara ett minst sagdt underligt sam- 
manträffande af omständigheter, att af de ytterst lågt räknadt till ett 
tusental uppgående lokalerna i skärgården för ifrågavarande arter ej en 
enda, så vidt jag vet, ligger under håganivån och att bortåt 40 4 af dem 
ha stämt möte på en slumpvis vald holme af Mörtöklubbs ringa storlek. 
ROMELL anser vidare, att skärgårdens egenartade klimatiska förhållan- 
den göra, att klimatförändringar där ej alls eller blott ytterst obetydligt 
skulle göra sig gällande för växternas vidkommande. I främsta rummet 
skulle vinden åstadkomma detta. Men då vindverkningarna efter all sanno- 
likhet att döma varit en tämligen konstant faktor, kan man lugnt 
borteleminera denna i ett resonnemang, där det blott är fråga om för- 
ändringar i klimatet. Och dessutom måste inom ett område, där vin- 
den, alltså en transpirationsökande faktor, spelar en stor roll, det 
öfvertag, som xerotherma växtarter få under ett torrvarmt skede, bli 
ännu större än annorstädes Luftfuktigheten må vidare ha varit unge- 
fär lika stor under den subboreala tiden som senare; transpirationen 
måste dock ha varit starkare, när de klara dagarna voro talrikare och 
solstrålningen intensivare. Att luftfuktigheten äfven under subboreal tid 
var relativt stor i hafsbandet, betydde föga för de mesofila eller tropo- 
fila arterna i jämförelse med den otillräckliga nederbörden, enär väx- 
