igzo. No. 8. JUSTUS liebig. 



lære noget, gik omkring paa værkstederne hos metalarbeidere, farvere og 

 sæbekogere, og han havde altid øinene med sig. Paa torvet saa han en- 

 gang en markskriger lave knaldsolv, og af de ved metallets opløsning optræ- 

 dende rode dampe forstod han, at der brugtes salpetersyre. Manden brugte 

 til knaldsølvet ogsaa den samme flaske, hvormed han tog pletter av tøi, 

 og da det saaledes behandlede tøi lugtede af brændevin, skjønte han, at 

 der var spiritus paa flasken. Da han var kommen paa det rene med dette, 

 skyndte han sig hjem, og det varede ikke længe, før han havde faaet knald- 

 sølvet frem. 



Den unge Liebig var saaledes alt fra barneaarene fortrolig med ke- 

 miske arbeider, og han havde derigjennem opøvet sig i selvstændig iagt- 

 tagelse, saa han var bleven usædvanlig tidligt moden. Da han i 8-aars alderen 

 blev sat i gymnasiet, kom han ogsaa med engang ind i den klasse, hvis 

 normale alder var lo aar. De to nederste klasser gjennemgik han nogen- 

 lunde i sædvanlig tid, om han end ikke hørte til de flinkere elever, men 

 da han kom i den næstøverste, hvor man fortrinsvis dyrkede de gamle 

 sprog, gik det rent galt; hans interesser laa paa en ganske anden kant, 

 og skolen blev forsømt. Den gamle rektor foreholdt ham hans mangel 

 paa flid, der var en plage for hans lærere og en sorg for hans forældre, 

 og spurgte tilslut, hvad der vilde blive af ham paa denne vis. Blive af, svarede 

 gutten, han vilde blive kemiker, det vilde han og intet andet, men hele 

 klassen og den gamle rektor med fandt dette ligefrem latterligt. Det kunde 

 ikke nytte at holde paa med skolen, og da han var bleven vel 15 aar gammel, 

 gik han ud af den uden at have taget nogen afgangsexamen. Liebig var ikke 

 den eneste af de store kemikere, hvem det gik daarligt paa skolen. Det 

 hændte ogsaa med Berzelius, som fik et slet vidnesbyrd fra skolen ; man 

 havde ikke stort haab om, at der skulde blive noget af ham. Skolen er nu 

 engang, maa ogsaa være det, beregnet paa gjennemsnitsmennesker, og de 

 tidligt modne aander, som fra forste stund har sin livsopgave klar for sig, 

 vil gjerne have vanskeligt for at finde sig tilrette der. 



Hans far fik ham saa anbragt paa et apothek; men den unge mand 

 vilde paa ingen maade være apotheker, det var kemiker han vilde være. 

 Han blev paa apotheket vel tre fjerdingaar; men principalen kunde ikke 

 bruge ham og sendte ham hjem igjen. Man fortæller, at det var en ex- 

 plosion af knaldsølv, som ved midnatstid vækkede og opskræmte hele huset, 

 som var foranledningen til den bratte ende paa hans farmaceutiske løbe- 

 bane. Dette lader sig hverken benægte eller bekræfte, men det er ialfald 

 sikkert, at han paa apotheket experimenterede med sit kjære knaldsølv, 

 som i saa høi grad havde taget hans interesse fangen. 



