l6 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



bage til Giessen, men paa egen haand aabne en lærestol i Darmstadt, og 

 der vilde hans elever vide at finde veien. 



Dette hans ultimatum havde virkning. Han fik øieblikkelig svar, at 

 det maatte bero paa en misforstaaelse, naar han ikke havde faaet besked 

 om byggesagen. Den var allerede ordnet, idet ministeriet den 31te juli 

 havde bestemt, at der ufortøvet skulde foretages nogle forandringer ved 

 det nuværende laboratorium, saa at kurset for vinteren ikke blev hindret, 

 og at tilbygningen skulde tages i arbeide næste aar. Liebig fik derved 

 straks et privatlaboratorium med tilstødende veieværelse, begge med træ- 

 gulv og ovne. Han lod sig neie dermed og vendte tilbage. Hans for- 

 dringer var ikke store, og man kan se af et af hans breve til Wöhler, 

 hvor glad han var over de to smaa værelser, han havde faaet for sig selv. 



Projektet til den nye tilbygning var imidlertid blevet omarbeidet, og den 

 blev først færdig høsten 1835. Samme aar fik han endelig bevilget gage 

 for en assistent; den assistance han hidtil havde havt, havde han selv 

 privat betalt. 



Efter udvidelsen i 1835 fik laboratoriet atter en tilbygning i 1839; 

 dets fladeindhold var da omtrent 500 m-. 



Det nye auditorium havde 60 siddepladse, men der var ikke sjelden 

 dobbelt saamange tilhørere. De stuede sig sammen saagodt det lod sig 

 gjøre, endel sad paa krakker eller tomkasser helt ind til forelæsningsbordet, 

 hvis kant var besat med deres blækhuser. Om sommeren var der i det 

 overfyldte rum en uudholdelig temperatur, saa det ofte hændte, at de som 

 sad paa de bagerste bænke, lurede sig ud af de aabne vinduer til en like- 

 ved liggende ølkneipe, som stod sig godt paa at være annex til auditoriet. 



Ellers var der to arbeidssale, en stor og lys for de viderekomne og 

 en mindre for begyndere — ialt 22 pladse. Det oprindelige lokale blev 

 benyttet til elementaranalyse, destillation eller indkogning af større 

 mængder materiale. Ophedningen foregik altid med kul, og kulstøv og 

 aske fløi omkring og satte sig fast overalt, ikke mindst i haaret, hvor det 

 generede meget. Praktikanterne gik derfor med en eller anden hovedbe- 

 dækning, gamle hatter eller selvlavede luer af papir. Aftræk var der frem- 

 deles ikke; kom der formeget damp af noget, som gik istykker under op- 

 hedningen, maatte man flygte ud. Allerede efter 3 — 4 aars forlob blev 

 begge arbeidssalene optaget af de viderekomne, medens begynderne an- 

 bragtes i et lokale med 15 pladser i en nærliggende gade. Denne filial 

 blev overtaget af Liebigs mangeaarige privatassistent, H. Will (1812 — 90), 

 som ved denne tid var bleven extraordinær professor. 



LiEBiG selv tog sig af de viderekomne, som indfandt sig allestedsfra i 

 saa stor mængde, at han oftere følte sig i forlegenhed for at finde opgaver 



