1920. No. 8. JUSTUS LIEBIG. I9 



literatur er ikke i haandbøgerne, hvor forfatterne dømmer uden appel, men 

 den horer hjemme i journalerne, hvor man kan forsvare og retfærdiggjøre 

 sig, og som bringer os det fælles maal nærmere, naar de stridende an- 

 skuelser faar modes der. Man maa være blind, naar man ikke ser kritikens 

 nytte. Den tyske literatur i kemien, dette længe i smuds og vanrøgt for- 

 krøblede barn, har i løbet af nogle aar ved ren og sund næring vokset 

 sig stor. Den var før gjenstand for udlandets foragt — Liebig havde selv 

 lidt derunder i de par aar, han i sin ungdom opholdt sig i Paris — men 

 nu hører den offentlige mening i kemien ikke længere hjemme i udlandet, 

 men i Tyskland. 



LiKBiGs kritiker i ßo-aarene har virket som en høist paakrævet, næsten 

 politimæssig censur paa forfatterne. Men de har ogsaa gaaet i rette med 

 de to største tyske landes regjeringer og foreholdt dem. i hvilken ufor- 

 svarlig grad de havde negligeret kemien. 



I 1838 skrev han en opsats om kemiens tilstand i Østerrige og paa- 

 viste, hvorledes dette lands rige naturlige hjælpemidler henlaa ubenyttede, 

 fordi man manglede de fornødne kundskaber. De østerrigske fabriker med 

 sine ufuldkomne methoder var kun istand til at bestaa, fordi de var beskyt- 

 tede ved høie toldsatser. Den eneste industri, som trives i landet, var jern- 

 og staalverkerne; men de drives af mænd, som har havt dygtige lærere ved 

 bergakademiet i Graz. For kemiens vedkommende derimod har regjeringen 

 ikke indsat brugbare lærere; ikke engang ved universitetet i Wien findes 

 der nogen saadan. — Den østerrigske regjering indsaa, at Liebig havde 

 ret, og tilbød ham paa gunstigste betingelser en lærestol i Wien, og da 

 han ikke tog imod kaldelsen, sendte den flere gange endel unge mænd til 

 Giessen for at oplæres. 



I en anden opsats, om kemiens tilstand i Preussen (1840), lægges 

 skylden paa naturfilosofien, »denne pestilents og sorte død«, som hærjede 

 i aarhundredets første fjerdedel og ødelagde al virkelig naturforskning. 

 Den preussiske regjering, hvis mænd stammer fra denne tid, mangler en- 

 hver forstaaelse af naturvidenskabernes betydning for samfundet, og 

 den forholder landets ungdom et af de allerbedste midler til frugtbrin- 

 gende uddannelse. Al den intelligente ungdom gaar til statstjenesten, der 

 bliver en forsørgelsesanstalt for folk, som, om man i tide havde lært dem 

 noget andet, vilde kunne blive nyttige og velstaaende medborgere. Man 

 advarer vistnok ungdommen mod i altfor stor udstrækning at gaa til det 

 juridiske studium, men man aabner ikke nye veie, som kunde give dens 

 kraft en hensigtsmæssigere retning. Der vilde ikke behøves mere end nogle 

 faa tusen thaier om aaret for at kunne skaflfe en hel del unge mænd leilig- 

 hed til at studere kemi og naturvidenskab; men selv en saadan mindre ud- 



