1920. No. 8. JUSTUS LIERIG. 25 



hvor de i fællesskab havde udført nogle arbeider, bl. a. opdagelsen af den 

 i vin indeholdte enanthæther og dens syre, ønanthsyren. 



Han traf ogsaa sammen med Dumas, som behandlede ham med største 

 opmærksomhed og nia opgav sin saa længe forfægtede ætherintheori for at 

 slutte sig til LiEBiGS æthyltheori, som havde vundet almindelig anerkjen- 

 delse. Han ytrede ønske om, at de begge i forening skulde bearbeide 

 den organiske kemi, og Liebig kunde ikke modstaa hans tillidvækkende 

 og indtagende personlighed. I Ian var villig til at glemme det, som før 

 havde været mellem dem, og han tillod Dum.as ganske kort efter at fore- 

 lægge akademiet et program for dette deres samarbeide; det var skrevet 

 i begges navn, men den let kjendelige noget pompøse stil efterlader ingen 

 tvivl om, at det er flydt fra Dumas' pen. 



Efter at have pegt paa den vigtige opgave at overføre mineral- 

 kemiens love paa klassificeringen af den uhyre mangfoldighed af organiske 

 stoffer, der kun indeholder tre eller fire elementer, erklærer de med be- 

 stemthed, at den nu er løst. For af disse tre eller fire elementer at frem- 

 bringe de utallige organiske forbindelser, hvis mangfoldighed langt over- 

 træfter hele mineralrigets, har naturen slaaet ind paa en vei, der er ligesaa 

 enkel som uventet: den har af de nævnte faa elementer frembragt forbin- 

 delser, som selv besidder elementernes egenskaber; det er hele hemmelig- 

 heden ved den organiske kemi. — Denne del af kemien har sine egne 

 grundstofter, som forholder sig enten som surstof eller klor i mineral- 

 kemien eller som metallerne. Stoft'er som cyan, benzoyl, æthyl og lig- 

 nende er den organiske kemis virkelige elementer, men ikke de egentlige 

 elementer, kulstof, vandstof, surstof og kvælstof, thi disse kommer først 

 tilsyne, naar det organiske stof er fuldstændigt destrueret. Mineralkemien 

 omfatter forbindelserne af de egentlige elementer (enkelte radikaler), den 

 organiske kemi derimod forbindelserne af de sammensatte radikaler; det er 

 hele forskjellen, forøvrigt følger forbindelser og omsætning de samme love. 



At opdage, undersøge og karakterisere disse radikaler, siger nu Dumas 

 videre, har i ti aar været vort daglige arbeides maal. Det kunde vistnok 

 af og til se ud, som om vore anskuelser ikke stemte overens, og i iveren 

 under arbeidet kom vi i strid, hvis heftighed vi beklager. Saadant vil al- 

 tid forekomme i videnskaber, som befinder sig i udviklingsstadiet; men den 

 maade, paa hvilken vi fandt det passende at afslutte vor strid, er ny i 

 videnskabens historie. Da vi fik leilighed til at tale venskabeligt sammen, 

 mærkede vi, at vore principer og deres anvendelse i virkeligheden var 

 saa lidet afvigende, at vi havde let for at kunne konmie til forstaaelse. 

 Og da besluttede vi os til med forenede kræfter at paatage os et arbeide, 

 som vilde overstige den enkeltes kraft, nemlig de organiske forbindelsers 



